Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vanligtvis blir jag väldigt upprörd
när Meg redigerar mina dikter.
Hon är en hemsk redaktör!
Berätta vad du menar med det.
Jag syftar på att Meg är poesilärare,
så hon kan så mycket om att skriva och redigera.
Så hennes redigeringar tar aldrig slut.
Och så blir jag arg och ledsen över det som hon inte tycker är bra.
Och nästa dag så inser jag att hon hade rätt hela tiden.
Men när vi är mitt i processen så blir jag...
Fast jag har blivit bättre på det.
- Eller vad säger du, älskling? - Ja.
Vi har olika synsätt angående klichéer.
På ställen där jag alltid försöker att utrota dem,
så förstärker gärna Andrea dem.
Det går inte att ändra här,
du kommer att inse det när du förstår diktens mening till fullo,
men berätta mer ändå.
Tja, du vet, om du kunde göra det själv,
så skulle inte jag vara här.
Jag gillar mitt sätt och ditt sätt.
Men mitt sätt är lite roligare.
Just nu är diktens arbetstitel "Dödshymn".
Igår kväll läste jag början på den för Meg,
och sa: "Om jag var dokumentärfilmare
så skulle jag helt klart börja dokumentären med att diktens början
hörs över det som händer i bild."
Meg sa: "Vad skulle händelsen vara?" "Jag vet inte. Kanske min begravning."
Och Meg utropade: "Nej!" Det blev lite obekvämt efter det.
Jag är nervös!
Jag är rädd för att läsa den.
Först trodde jag att det var en magbacill.
"LIVSHYMN"
Men när det började känns som en maganakonda,
övertalades jag av min doktor att göra en skiktröntgen.
Jag är en livslång hypokondriker, med utmattande panikattacker
och en kronisk rädsla för döden,
så jag darrade redan när röntgensköterskan bad mig att byta läge
för att kunna röntga mitt bäcken.
Mina handflator var fulla av svett, jag kände hur mina livslinjer dränktes.
Röntgensköterskan bröt protokoll och följde mig ut till min bil.
Vi stannade till två gånger på vägen så jag kunde hyperventilera i hans famn.
Nästa morgon, vibrerade telefonen i min ficka.
'Flera stora cystor på äggstockarna. Misstänkt elakartade.'
Jag kunde inte känna mina händer.
De hade domnat av efter att ha försökt hålla fast vid alla jag någonsin älskat.
'Det är början på en mardröm', tänkte jag.
En diagnos som mina läkare längre fram skulle kalla obotlig.
Min största rädsla har blivit sann.
Men stanna med mig, alla ni,
för min berättelse handlar om hur lycka är lättare att finna
när vi inser att vi inte har för alltid att finna den på.
Min gäst ikväll har publicerat många diktsamlingar
och uppträtt på spoken word- föreställningar över hela världen.
Coloradostatens officiella poet, Andrea Gibson.
Det är ett tungt arbete att vara delstatens poet,
och det sker vid en tid i livet
när du är mitt uppe i en cancerresa.
Ja. Jag tror att insikten om att vi alla är dödliga,
att vi alla kommer att ta avsked av den här världen,
och av varandra på något sätt,
och slutligen även av våra kroppar,
gör att man vaknar upp, du vet?
Med ens är det som att ens ögon är vidöppna
och man slås av häpnad över alltings kortvarighet.
Och man vill inte slösa bort en sekund.
Och innan dess slösade jag bort många sekunder.
Jag lyckas inte få dem att sluta skälla på brevbäraren,
det kvittar vad jag gör.
Squash tänker: "Jag vet att du kommer med sjukhusräkningar
som är helt galet oresonliga.
Bort med dem från vårt hus!"
Om jag måste önska mig något
så skulle det vara en postlåda.
För vår postlåda, jag har slagits mot den
lika mycket som killen i En julberättelse brottas med den där ugnen.
Alltså jag kan inte... Snöplogen
kör hela tiden över den där brevlådan.
Vi borde kolla.
Jag fattar inte varför de inte levererar posten hit.
Det bara...
Hon levererar bara posten om postlådan står still.
Helvete. En till sten.
Vad gör stenarna?
Tja, de pallar upp den.
Uppenbarligen!
Jag menar, ärligt, det är ganska bra.
Om jag var brevbärare så skulle jag leverera post hit,
för jag skulle se att någon verkligen har försökt.
Det är att försöka som spelar roll.
Gib, vet du var bilnyckeln är?
Nej.
Hittade den.
Andrea har en kuslig förmåga att lära känna folk
som vanligtvis... Det finns en gräns man liksom inte korsar.
På så sätt att, du vet, vi gick på Andreas doktors bröllop...
Inte min onkolog.
- Men min allmänläkare. - Ja.
Han är en av mina närmsta vänner.
Det var ett väldigt ortodoxt bröllop,
vid ett tillfälle hade de olika dansgolv för män och kvinnor.
Vi visste inte vad vi skulle göra...
Så vi dansade på parkeringen,
jag menar: "Vilken sida väljer jag?"
Men han är underbar. Vi har haft samtal om döden tillsammans.
Vi ringer varandra eller ses på Zoom
och pratar om dödlighet och döende och...
Jag säger till Meg hela tiden:
När jag var yngre så trodde jag alltid
att det vore enklare att dö om alla dog på samma gång.
Och nu har jag ändrat uppfattning,
för att... Jag menar, jag tittar på mina vänner
och jag kan redan se på vilka sätt
min död, på många olika sätt, förstärker vilka de är.
Men...
...jag...
Jag vill inte...
...säga att jag med säkerhet kommer att dö.
Här är vi nu, festfolket.
- Jag längtar. - Vill du att jag parkerar här?
Ja, det gör jag.
- Det gör ont. - Det är okej.
Jag kan bara beskriva det som
att det känns som om någon slags migrän i mitt...
...cykelsadelområde.
Jag har inte tagit några smärtstillande än,
men jag gjorde det nästan igår kväll.
Men min syster blev beroende av OxyContin, så...
Jag försöker att undvika det om jag kan.
Vad filmar ni?
De är galna i mig.
Är de?
De dök bara upp hemma hos mig och...
- Jag ser varför. - ...började filma allt jag gör.
- Du är väldigt vacker. - Åh, tack. Du med!
Ja, jag vet inte vad det är,
men i hela mitt liv så har män svärmat omkring mig som tokiga.
STRÅLNING ONKOLOGI OCH NEDSÖVNINGSTEST
Det är allt jag behöver, så du kan vänta där borta.
- Tack. - Ingen fara.
Jag är nervös.
- Hej. Hur mår du? - Hej. Skönt att se dig igen.
Så bra, ingen rullstol. Känns det bättre?
- Jag vet. Det är lite bättre. - Okej, bra.
Tack för att du frågar.
År 2021 fick jag diagnosen äggstockscancer.
Jag gjorde en radikal hysterektomi
och fick sedan cellgifter i sex månader.
Och sex månader efter det så var cancern tillbaka.
Och den kom tillbaka i levern och i diafragman.
När det hände så sa de att man förväntas överleva i två år.
Så jag var tvungen att få cellgifter under ett år till.
Här kommer Andrea ut från sin sista cellgiftsbehandling.
Hej, älskling. Hur mår du?
Jag är så lycklig.
Men efter fyra månader
så kom den tillbaka igen.
Och då benämnde de den obotlig.
Just nu har jag levt längre än de förväntade två åren.
De sa att jag kunde fortsätta med experimentella behandlingar,
men min doktor sa att han förstod om jag inte ville fortsätta med behandlingar,
och om jag bara ville dö.
Men jag vill leva så länge jag kan.
Det vore underbart att kunna säga: "Jag är 50."
Jag ser framemot det så mycket att jag redan gör det fast jag är 48.
Så jag sa till doktorn
att om jag slutade med en sak som hon erbjöd
så vore det som att helt ge upp.
Jag ska fortsätta att göra vad jag kan för att leva så länge jag kan.
- Vi ses på fredag. - Tack. Ses om några dagar.
Okej.
Det är tre år sedan jag har njutit av att äta.
Med cancer och cellgifter
så förlorar man aptiten totalt.
Men jag skulle leva resten av livet utan smaklökar om...
Om jag fick leva resten av mitt liv.
Vanligtvis har vi frågat Stef om hennes sexliv nu.
Ja!
- Stef har en ny flickvän. - Ja.
Stef ringde häromdagen och sa:
"Hon fingrade mig."
- Faktiskt så... - Nej, så var det inte.
- Vänta lite, va? - Ni ringde mig
och sa att Meg fingrade dig!
- Jag... Sa vi det? - Ja.
- Jag sa inget sådant frivilligt. - Vi ringer inte bara och...
Det var cancern.
Åh, vi gör inte... Vänta, vänta. Varför sa vi det till Stef?
Vi brukar normalt inte säga sådant till våra vänner!
Vänta, vad var det som hände?
Du ringde till mig och sa
att ikväll skulle Meg fingra dig så hårt
att hon skulle fingra ut cancern.
Nej, jag sa inte så!
Jag har det på telefonen, så vi kan få veta säkert.
Jag skrattade så mycket åt meddelandet att jag var tvungen att stanna bilen
för att njuta av det.
Inte... Jag menar, för koncentrationen.
Stef. Meg och jag är här.
Vi har precis fått veta att Heather berättade nyheterna för dig.
Och vi vill att du ska veta
att Meg ska fingra mig ikväll och fixa det hela.
Och Meg tror att hon kan få upp fingret runt den,
och be, genom att fingra mig.
- Okej, vänta... - Visst? Du gjorde det!
Men anledningen till att jag lämnade meddelandet
var att du precis fått veta att jag hade metastaser i skelettet...
Och jag visste att du skulle bli ledsen,
och att mina vänner skulle bli ledsna,
så jag skickar sådana meddelanden till mina vänner när det händer.
- Det fungerade, jag blev inte det. - Det gör det. Det fungerar alltid.
Nu måste du spela upp ditt svar bara för att du gjorde så.
Okej.
Andrea och Meg, jag grät också en liten stund,
men så fick jag hoppet tillbaka, och nu känner jag mig hoppfull
när jag vet att du kommer att bli fingrad ikväll.
Kan jag föreslå tummad istället?
För på sista tiden har jag blivit tummad,
och jag har inte cancer,
och det kan vara därför.
Ärligt talat känns det inte lika bra
och jag vet inte varför det blir så. Jag antar att jag måste säga något,
säga...
...nej.
Ja, jag älskar er båda så mycket.
Stef attraheras alltid av äldre kvinnor.
- Så hennes flickvän är 70. - Nej, hon är inte 70!
- Åh, men jag trodde att du sa det. - Hon är bara 65.
- Vilken ungdom. - Jag vet.
- Varför oroar du dig för det? - För att det är 20... Det är 20 år.
Stef är... Stef älskar henne verkligen.
- Ja. - Du älskar henne verkligen.
Så hon vill inte att hon ska dö före henne.
Jag tycker att det är jätteintressant,
rädslan för att dejta någon
som eventuellt är ett steg närmare döden än en själv.
Jag har aldrig träffat någon förut
som jag bara vill ha mer tid med.
Det är så gulligt, Stef. Så känner jag med Meg.
Som att jag vill ha all tid i världen.
Jag vill vara här när hennes bok ges ut.
Vi hade en helgalen upplevelse.
Har jag berättat om upplevelsen vi hade den där dagen?
Vilken dag?
När jag fick veta att jag hade metastaser i skelettet?
För oss, tror jag, kändes det som:
"Åh, jag kanske bara har några månader kvar att leva."
Och det kanske jag har, jag vet inte.
Men det var så vi kände den där dagen.
Och så, hm,
det var... Vi grät massor och så
tog Meg fram en film.
Jag hittade en föråldringsapp
och så la jag till musik,
jag sjöng "You're Still The One" med Shania Twain.
För det var den sången de spelade när jag friade till Andrea.
Fortfarande stark
Fortfarande den rätta Du är fortfarande den jag springer till
Den jag hör ihop med
Du är fortfarande den jag vill ha för resten av mitt liv...
Jag bara älskar den här personen.
Hon är så grym.
Jag är så förälskad.
Men... ja.
Jag har aldrig tidigare sett mig själv så tydligt
som när jag såg Meg som gammal.
Jag kunde se åren av kärlek ristade i hennes ansikte.
Och jag såg att hon hade burit oss genom årtiondena
och in i framtiden.
Och jag kände att jag var med henne genom varje del av det.
Föreställ dig att när en människa dör...
"TINKTUR"
...saknar själen kroppen,
faktiskt sörjer förlusten av sina händer och allt de brukade kunna hålla i.
Saknar halsens tillsnörpta blyghet när den läser högt
på skolans första dag.
Föreställ dig att själen saknar den isparkade tån,
den lösa tanden,
armbågens känsliga nerv.
Själen undrar ännu:
"Varför är armbågens nerv så känslig? Det är konstigt."
Föreställ dig att själen saknar trädgårdens spjuveraktiga törst
som vattnas av sorg.
Föreställ dig att själen saknar varje tappad ögonfrans
som väntar på att få bli till en önskan.
När en människa dör, söker själen igenom universum
efter något rodnande,
kammar igenom universum efter ett tålamod testat till bristningsgränsen,
den sista nerven som kämpar för sitt liv,
struphuvudet som kämpar för att bli lyssnat på.
Föreställ dig att själen saknar hunger,
tomhet,
ilska,
näven som aldrig fick lära sig att knytas - knuten,
tänderna som aldrig fick lära sig att bita ihop - hopbitna,
kroppen som aldrig fick lära sig att älska - älskandes
likt ett hungrigt spöke som gräver sig ut ur sin grav.
Saknar själen ålderns dagars o-evighet...
Ja, må hen leva
- I hundrade år - I hundrade år
Själen saknar varje enskild dag
som kroppen var sjuk,
nuet den forcerade,
här:et den byggde av febern.
Feber är kroppens bön,
sättet den brinner och ber på, om ännu en till vanlig dag.
Själen saknar det kroppen inte kunde släppa.
Vad annars kan klamra sig fast vid allting så desperat?
Andrea är i ett allvarligt medicinskt nödläge,
hens tumme har precis trillat av.
Jag ska tala om det för sjuksköterskan när hon kommer tillbaka,
för jag tror att det kan vara lite viktigare
än tumörerna.
Ingenting i rymden kan föreställa sig det.
Ingen komet, ingen nebulosa,
ingen solstråle kan greppa förundrans landskap,
hettans skam,
fingertopparna som drar ut det första gråa håret
och kastar bort det.
"Jag kan inte föreställa mig det",
säger stjärnorna.
"Berätta igen om gåshuden.
Berätta igen om smärtan."
Jag ska hålla i en poesiworkshop som delstatens poet på en tillställning.
Och värden vill att jag berättar om hur jag började skriva, och skriva dikter.
Jag växte upp i en småstad i norra Maines skogar.
De var mestadels arbetarklass som bodde där.
Folk har inte så mycket pengar, men det är så vackert där.
Jag växte inte upp bland konstnärer.
Jag kände inga poeter, inga författare.
Jag visste inte om att man kunde växa upp och arbeta med konstnärliga yrken.
Och så flyttade jag till Colorado tidigt i 20-årsåldern,
och upptäckte poetry slam.
Och det jag älskade med det
var att det var mycket mer tillgängligt än all annan sorts poesi.
Man behövde inte ha doktorerat.
Men jag gick aldrig fram till mikrofonen. "Aldrig i livet."
Jag var alldeles livrädd för att prata inför publik.
Och så gjorde mitt ex, Bethy, slut med mig.
Och den känslan av att man inte har något kvar att förlora,
jag brydde mig inte längre. Jag gick upp på scenen och...
Jag var fortfarande jätte-jätte nervös.
Man kunde inte höra min röst över papperen som skakade.
Jag skrev den här dikten...
...för ett tag sedan.
Det var känslosamt och rått,
och det kändes som att jag inte behövde... Jag vet inte.
I brist på ett bättre ord: "Vara flott."
Jag kämpade med knogar lika vita som stjärnor,
och lämnade blåmärken formade som Salem.
Det har alltid varit viktigt för mig att skriva dikter
som folk inte behöver ha en examen för att förstå.
Vilket kanske är anledningen till
att jag ibland målar världen vackrare än den är.
Jag har aldrig varit intresserad
av att lära mig stora ord.
Jag kan så få ord att när min första bok gavs ut
så sa förlaget:
"Andrea, alla dikterna har samma ord arrangerade på olika sätt."
Och jag sa: "Det är alla ord jag kan!"
Varför skriva en dikt som går över huvudet på folk?
Som folks hjärtan inte förstår?
Jag vet att mitt hjärta är en trasig frysbox.
Det är därför allting smälter,
så nej, jag "gråter inte alltid",
jag tinar bara utanför linjerna.
Vid den tiden hade jag inte hört någon
som pratade om självmordstankar på scen.
Så jag började att ärligt skriva om min egen...
...kamp med försöken att ta mitt liv.
Till varje dag som du inte tog dig ur sängen,
till måltavlan på din handled,
till alla som någon gång har velat dö,
jag har fått höra att det mest läkande vi kan göra
är att påminna oss själva om och om igen
att andra känner likadant.
De dikterna tenderade att vara mer hoppfulla.
För, du vet, jag visste att jag vände mig till andra människor
som verkligen kämpade. Och jag tror att det tröstade dem.
Andrea tänker inte på poesi som: "Vad kan jag få ut av det här?"
Du vet, som någon som söker berömmelse,
utan som: "Vad kan jag skapa som jag kan ge till människor?"
Och jag tror att det är därför som det har varit beständigt.
IKVÄLL HERR ANDREA GIBSON
Och så uppträdde jag på en tillställning,
och en musikmanager råkade vara där,
och hon sa att hon aldrig hade haft en poet i sitt stall förut,
men skulle jag vilja prova? Och jag sa: "Ja!"
Gibby! Njut.
Jag är nervös!
Helig, jag vill vara helig.
Jag visste inte då att jag redan var heligheten.
Vi blev chockade när vi upptäckte att det kom folk.
Jag vet inte om jag borde säga det här,
men Andrea var rockstjärnan bland poeterna.
ANDREA GIBSON UTSÅLT!
En av de första spoken word-poeterna som turnerade rockklubbar.
Föreställningen var högljudd och energisk,
och folk i publiken var fulla, och hånglade överallt, och...
X-O-X-O-X-O...
Helt galet!
Och så började jag med en dikt
och publiken deklamerade dikten tillsammans med mig.
Åh, Gud, det var... som en dröm!
Om någon frågade
vad jag jobbade med och jag svarade att jag var poet,
det är fortfarande svårt att tro.
Jag har haft tur i livet.
Och det var så jag träffade Meg.
Meg var också spoken word-poet.
Och jag skulle uppträda, och hon uppträdde samma kväll.
Någon frågar vilken sorts skydd man använder,
och man svarar: "Den samkönade metoden."
Så fort jag hörde henne, tyckte jag att hon var otrolig.
Det känns som att jag misslyckas med något mer,
mig själv, mestadels...
Poeterna är en sammansvetsad gemenskap,
så vi känner alla varandra.
Och vi träffade varandra på nationella tävlingar
eller på olika skrivarretreat och vi var vänner genom åren.
Det var avslappnat.
Och så dansade vi efter en stor tävling i Oakland.
Hon hade en kattklänning, en klänning med katter över hela sig!
Men hon dansade så bra, och jag hade nog aldrig sett henne dansa tidigare.
Hon var så otroligt bra på att dansa,
och ni vet ju allihop att jag är det med.
Och jag svettas mycket när jag dansar, för jag ger mig fullt hän.
Jag vet inte om jag vill berätta vad jag gjorde.
Hen bara strök... sina händer ned längs mina armar
och slickade sedan av sina handflator...
Och jag bara: "Det här är bisarrt.
Och erotiskt."
Det var så vulgärt att göra så.
Snälla ni, jag vill inte sätta griller i huvudet på någon. Det är inte okej.
Men så klev jag in i hissen med vår gemensamma vän
och hon sa: "Ja, jag är inte förvånad.
Andrea har varit kär i dig i en evighet. År." Och jag sa: "Va?"
"Hen är en gay James Dean. Vad menar du?"
Och hon sa: "Du vet, du är precis hens typ.
Kurvig, rött läppstift." Och jag bara...
Det hade inte gått in att jag kunde vara någons typ.
För under hela mitt liv så har jag varit osäker på min kropp.
Under hela min barndom åkte jag på ett viktväktarläger för barn.
Så när jag träffade Andrea
vägde jag nog 23-27 kilo mer än vad jag gör nu.
Jag trodde att de jag var med behövde vänja sig vid hur min kropp såg ut.
Så när Andrea messade och frågade: "Vill du gå på en dejt någon gång?"
så svarade jag: "Absolut, med vem?"
Mm, vad tror du om Megan och mig?
Jag tror att hon, med all säkerhet är ditt livs kärlek.
- Va? - Va?
Megs favoritartist var Lana Del Rey,
jag fixade biljetter till första parkett när hon spelade på Red Rocks
och bjöd med henne dit.
Och så flög hen mig till Colorado.
Det kändes som om jag levde i En prinsessas dagbok.
"Jag är på ett flygplan!"
Squash, ska du träffa min vän Megan Falley?
Ser du fram emot det?
Och vi vaknade på morgonen innan konserten
och jag sa: "Jag googlar hur långt det är dit och när det börjar",
och vi såg att det... Det var den 13 maj.
Och jag sa: "Konserten var den 12 maj."
Så vi missade den.
Jag grät krokodiltårar över spelningen
bara för att jag ville ha uppmärksamheten. Jag...
Hen sa: "Varför kommer du inte hit och låter mig få se din nakna kropp?"
Och... det var första gången som jag presenterade min kropp som en present,
och inte som något som jag försökte gömma.
Och...
...hen kysste min mage, som var den del av min kropp
som alla hade klankat ned på ända sedan jag var liten.
Och hen upprepade: "Sexig, sexig, sexig!"
Och... det kändes som
att någon kysste ett sår och gjorde det bättre.
Jag säger inte hej då.
- Vill du att jag bara går? - Nej.
- Vill du att jag slutar mitt jobb? - Ja.
Så att jag kan göra vad?
Ta hand om mig.
Någonting slog om i huvudet på mig och fick mig att tänka
att om Andrea kan älska min kropp, kan jag då älska min kropp?
Under pandemin gick jag från att skriva dikter till att skriva en memoar.
Och den handlade bara om min kropp.
Och så fick min partner cancer och jag ifrågasatte
varför jag skrev en memoar om min jävla byxstorlek.
Jag menar, va... Va?
Hej, älskling, tycker du att jag ser bra ut?
Fullständigt, på djupet, ärligt, galet.
Ärligt, galet!
Gör du?
Och sedan tappade hen håret av alla cellgifter.
Jag hade sagt något som: "Saknar du att vara en hårikon?"
Eller någonting sådant, och...
...hen sa: "Jag vill bara ha en kropp. Jag bryr mig inte om hur den ser ut."
Jag tror att min historia av att vara osäker på min kropp kulminerade
och det var liksom ett...
...ögonblick som satte allt annat i perspektiv.
Det meningslösa med att ha någonting annat än uppskattning
och tacksamhet för våra kroppar, speciellt när de är friska.
Att ha perspektiv på världen, eller såren man bär på.
Hej, lilla monster.
Jag älskar dig så mycket.
Nej, inga pussar idag.
Om fyra dagar får du pussa mig.
Jag måste också vänta.
Meg måste också vänta.
Är det idag jag brukar bli så ilsken?
Åh, både och.
Ibland senare, ibland på kvällen.
Efter cellgifterna brukar steroiderna ge mig en hemsk attityd.
Vill du veta något roligt som jag brukar säga
när jag är så ilsken, som jag säger till Meg?
- "Åtminstone det." - "Åtminstone det!"
Det gör mig helt jävla galen.
När jag är så ilsken är jag...
Andrea säger: "Du kan åtminstone ge mig ett glas vatten."
Jag säger: "Skojar du?"
"Kan du åtminstone ge mig en smoothie?"
Och hon har redan gjort sjutusen saker den dagen.
Och jag säger: "Åtminstone det..."
Vid det här laget försöker jag att inte säga det,
men jag vet inte varför jag säger det. "Åtminstone det."
Det uttrycket får mig att tro att jag håller på att tappa det.
Jag tänker skriva en ny kärleksdikt till dig
som ska heta "Åtminstone det."
Jag gillar inte hur jag ser ut i den här frisyren,
men långt hår irriterar mig så mycket
att jag har bestämt mig för att hädanefter vara kortklippt.
Och det får mig att se tuff ut.
Och jag tror, du vet...
...att det är viktigt att utsidan stämmer överens med insidan.
Hur skulle min utsida se ut för att stämma överens med min insida?
Gullig.
Underbar.
Vacker.
Åtminstone.
Åtminstone!
Jag tror att jag ska läsa resultatet från mitt blodprov
och se vad min cancermarkör står på.
Andrea har en sorts cancer som kan mätas med ett blodprov.
Det kallas CA-125, en cancer-antigen 125,
och det används för att mäta mängden äggstockscancer i kroppen.
Så var tredje vecka de senaste tre åren
läser jag av och ser om cancern har spridit sig.
På sätt och vis väntar jag på att få se om jag...
...är döende.
Det känns nästan som att vi lever i tre veckors cykler.
Och så tänker jag, allteftersom det kommer närmare,
ungefär när det är en vecka kvar till blodprovet,
så kommer den där känslan som hemsöker en igen,
och det fortsätter så i en cirkel.
GUBBEN
Nu senast var min CA-125 på 16.
Det är svårt att veta vad jag känner...
...speciellt om det är en siffra som...
Jag vet inte, uppemot 20 eller något sådant.
Det är svårt att veta vad man ska göra med det.
Det känns som om det är 16 eller lägre så är är vi glada för det.
Jag vill inte påstå att siffror motsvarar känslor.
Okej.
Okej, älskling, titta inte.
Älskling, hur loggar jag in?
Här.
Den är hög.
- Vilken siffra? - Den står på 21.
Hur känns det?
Jag gissar att det innebär att cancern har spridit sig till andra delar.
Och jag gissar att det betyder att behandlingen har slutat verka.
Och det innebär...
...att såvida inte ett mirakel sker,
så dör jag nog snart.
Kan du skriva till mina vänner?
Det är alltid en del av mig som inte kan slappna av
förrän mina vänner vet.
Och jag tror att det är allra svårast för mamma
för hon har förlorat en syster i äggstockscancer
och hennes mamma dog av brustet hjärta inte långt därefter.
Så det känns värst att berätta för henne.
Jag vet inte helt och fullt vad det innebär.
Men jag vet vad diagnosen är,
så oavsett vad så kommer den här behandlingen att sluta verka,
förr eller senare.
Och...
...när jag accepterar det,
så sipprar något ljuvt in.
För när jag inte accepterar det, då är jag bara på det stället,
där jag umgås med den siffran.
Men när jag accepterar att det är vad som sker,
så kan jag umgås med livet i stället.
Alla kommer att ha den här stunden.
Alla här.
Alla kommer att ha den.
Jag säger alltid till Andrea att jag inte kan göra något av det utan henne.
Jag kan inte göra det utan dig: "Tack Gud, för att du är här med mig."
Mm, så sant.
Jag kan inte göra något av det utan dig.
Jag skrev en ny sorts bucket list.
Det är inte ett uppslagsverk över galna äventyr.
"DE SMÅ SAKERNA"
Den kräver inga bungyjump, glidflyg eller varmluftsballonger.
Inga stämplar i passet
eller simturer med delfiner.
Lika lockande som de sakerna må vara,
så tänder jag inte lika mycket på dem
som på sakerna vi fick lära oss var de små sakerna.
De är mina största, minsta drömmar.
Att sitta med den sörjande duvan som gråter efter sin förlorade kärlek.
Att laga en väns kläder
med min mormors fingerborg.
Att klä mitt piano i découpage
gjort av kärleksdikter.
Älskling, kan du hämta verktygslådan? Vi kommer att behöva den.
- Behöver vi borren? - Kanske det.
Det finns fyra ekorrar här och de slåss när jag lägger ut nötter.
Så jag fixade små hus.
Att se en ekorre bygga sitt bo i den enda tallen som överlevde stormen.
- Åh, ja! - Ja, ja, ja!
Att fixa postlådan efter att snöplogen har mejat ner den.
När jag kom ut var postlådan försvunnen.
Med all vår post.
Har du letat efter postlådan?
Hur så, har du sett den?
Att fixa postlådan efter att stormen blåste ned den.
Det är konstigt att den kom med reklam riktad till barn.
Som om det vore en leksak?
- Nej, det är en riktig postlåda. - Men titta här.
Jag sa ju att det var Fischer-Price!
Är det verkligen Fischer-Price?
Att fixa postlådan efter att en björn har slagit till den,
hundra gånger om igen.
Gibby hade en estiskt tilltalande lösning på det!
Att säga god natt till mamma varenda kväll under året.
- Okej, mamma, sov gott. Hej då. - Älskar dig.
Att hålla upp sjukhusets hissdörr för en främling,
bara minuter efter att jag fått svårsmälta nyheter.
Tack så mycket för allt.
Att tacka sjuksköterskan alldeles för många gånger.
Tack så mycket.
Det är en insekt.
Jag måste släppa ut den.
Att känna en spindel gå balansgång längs min livslinje
samtidigt som jag varsamt bär ut henne.
Att sova på en bädd av trädkronor under stjärnorna
och hitta på nya stjärnbilder.
Tvillingstjärnorna,
Mary-Kate och Ashley Olsen.
Jag vet inte vilka de är.
Att lägga på minnet hur månljuset sträcker sig ner igenom takfönstret
för att vidröra Megs ansikte.
Jag skulle fråga om jag har tillåtelse
att väcka dig ifall jag är ledsen.
Du har alltid min tillåtelse.
Att känna Megs varma armar
omkring mig från den bakre sadeln på vår tandemcykel.
Vi är nästan framme, Idge! Nästan där. Du klarar det. Du är modig.
Att dansa medan man sörjer.
Att känna havet i en trädgårdspool ovan mark.
Att älska när det gör ont.
Att glömma min telefon.
Att minnas allt.
Innan cancern var jag så deprimerad.
Och när jag fick diagnosen så kändes allting så väldigt annorlunda.
Det kändes som om tacksamhet och kärlek hade skapat mig.
Jag har varit tillfreds med att ha ett stillsammare liv.
Valpen, valpen!
Innan diagnosen reste jag hela tiden runt världen.
Jag var nästan aldrig hemma.
Jag gjorde föreställning efter föreställning.
Och de senaste tre åren, efter cancerdiagnosen,
så har jag inte längre gjort det.
Hej, ni underbara. Jag har nyss fått veta att jag har fått ett återfall,
och måste därför ställa in min höstturné.
Till alla som har köpt biljett...
Jag älskar er. Tack så väldigt mycket.
Jag kommer... Jag kommer att uppdatera er under resans gång, okej?
Jag har inte stått på scen på flera år nu.
Mitt immunsystem är så nedsatt
och Meg och jag isolerar oss.
Det känns som en verklig risk.
Men ärligt talat, jag saknar det så mycket.
Vill du göra en till live föreställning?
Det kommer att krossa mitt hjärta om jag dör utan att ha gjort en till.
Det vore underbart att uppträda.
Men min hälsa har aldrig varit så oviss som nu.
Så... jag vet inte.
Alexa, släck sovrumslampan.
Okej.
Vad var det bästa med din dag?
Det var en stund då, du vet...
...Ryan frågade om jag ville göra en föreställning.
Och jag...
Jag vill verkligen det.
Jag vill det jätte-jättegärna.
Livsandarna återvände när jag tänkte på det.
Du då?
Jag har några att välja mellan.
Okej.
Men jag gillar den här.
Den här?
Det där var inte rättvist. Jag hade också valt den om jag hade vetat.
- Om du hade vetat vad? - Att den var valbar.
- Bethy? Hej! - Hej!
Ser du fram emot att åka till soptippen?
Det gör jag.
Jag är så upprymd över att åka till tippen!
Bara så att du vet så kom jag på igår kväll
att om du viskar så kan de höra dig.
- Åh. - De lyssnar just nu.
Så du kan aldrig någonsin viska till mig att du inte gillar dem.
Okej.
Vet de om att vi känner varandra? Eller tror de att jag jobbar på Uber?
De vet att du är mitt ex från länge sedan
och att du är en av mina bästa vänner.
Tja, det första ni bör veta...
Åh, herregud, hon säger alltid så! Alltid.
...är att min väg till kändisskapet är att hon är mitt ex.
Ja.
Hur många kan säga: "Jag gjorde slut med Andrea Gibson?"
Många!
- Många kan säga det! Är du knäpp? - Jag var den första.
Startskottet till din karriär.
Varför dumpade du hen?
Det visade sig att vi var mer eller mindre samma person.
Vi var båda pojkar och hade inte än börjat förstå genus.
Det är sant.
Ryan, så klart kan två pojkar dejta.
Det stämmer. Det är bara för...
- Det var inte vår grej bara. - Stämmer.
När jag först kom ut så kämpade mina föräldrar
med att förstå queer,
och med att tro på att jag kunde få ett lyckligt liv som queer.
Jag var jätterädd för att träffa Bethys föräldrar,
för de var djupt troende katoliker.
Och när jag väl kom hem till dem
så var de väldigt kärleksfulla.
Bethys pappa dog nyligen i cancer.
Han fick bokstavligen diagnosen, och fem dagar senare var han borta.
Och jag minns att jag ringde till Andrea: "Jag måste ut härifrån."
För det var som... Det var inte ledsamhet.
Det var som ett obehag inför det slutgiltiga.
Och Andrea sa: "Bara öppna ditt hjärta för kärleken.
Allt som du känner just nu, benämn det 'kärlek',
oavsett om det är rädsla eller ledsamhet.
Allt som du känner, benämn det 'kärlek'".
Det känns som att det förändrade min upplevelse av att förlora honom.
SOPOR
Har någon slängt stolen? Det är ju faktiskt en bra stol.
- Den vita? - Ja.
En av Andreas dikter har en rad som lyder:
"Så många som är queer är vän med sina ex,
för de har förlorat så många i sin familj,
att när de hittar dem som de kan kalla familj
så gör de allt för att hålla fast vid dem."
Kan du hämta den, Bethy?
Det är två stycken här.
De flesta av mina bästa vänner är mina ex-flickvänner.
Som Bethy.
Bethy har en son
som kallar Andrea för "Ankle".
Det är som "Aunt" och "Uncle" kombinerat.
Och huset vi bor i
köpte Andrea tillsammans med Emily, hens ex, för typ 25 år sedan.
Så när jag flyttade in så flyttade jag in med Andrea och Emily.
Och så Heather som hen dejtade åtta år tidigare.
De flesta av mina dikter om krossade hjärtan handlar om Heather.
Nu har jag anställt henne som min manager. Hon är en av mina närmsta vänner.
Så, ja, många ex.
Och de känns som min familj också.
Okej, Bone, nu pratar vi affärer.
Vi har precis börjat prata om att kanske göra en till live föreställning.
Jag ser något annorlunda framför mig, från det du har gjort tidigare.
Folk som flyger dit för att se den.
Jag tänker mig en tillställning som är för människornas skull.
På många sätt och vis är det troligt att det blir min sista föreställning.
Så det blir känslosamt,
eftersom alla mina vänner säkert kommer
och bär mig igenom den.
- Ja. - Men jag är så nervös.
Jag vill inte behöva ställa in fler föreställningar.
Det var jättesvårt att göra det, att vara tvungen att ställa in en hel turné.
- Så, vi får se. - Ja.
Andrea hjälper mig att redigera min memoar.
Vi redigerar varandra väldigt olika.
Ja, det tar mig lång tid att skriva.
Så att betrakta Meg när hon skriver, hon skriver så briljant,
och vackert...
...på så kort tid.
Det är så det är, Meg. Du kan så många ord.
Men en dag kommer vi få reda på att alla dessa ord som Meg påstår är ord,
- i själva verket inte är det. - Okej.
Vi röstar. Vad är konstigast,
att jag som poet och författare känner till ord,
eller att Andrea, delstatens poet, känner till... fem?
Vet du hur bra författare man måste vara
för att skriva så många dikter som jag har gjort, med fem ord?
Förlåt!
Men du har så många fler verktyg.
Det är som om jag byggde ett hus med en skruvmejsel.
- Okej. Så... - Vad handlar det här kapitlet om?
Bara så att jag är förberedd.
- Tiden innan operationen. - Okej.
"Min uppmärksamhet trollbands vid åsynen av Andreas mage.
Hens magmuskler som tidigare varit väldefinierade och kantiga,
hade de senaste veckorna spänts ut så mycket,
uppsvullna på ett sätt som fick allting att kännas mer verkligt,
mer akut.
Likt mig, hade hen en rund mage.
Jag har avskytt min egen mage under hela mitt liv, men jag hade aldrig någonsin
varit rädd för att något ondskefullt tyst kunde växa under ytan."
Det är väldigt vackert, älskling.
Jag älskar texten. Jag tycker att den är fantastisk.
Men något saknas.
Den säger: "Jag vill inte förlora Andrea",
du vet, förhoppningsvis,
men jag vet inte vad du känner.
Kan du utveckla det? Jag håller med om vad du säger,
det är bara att ibland så tror jag att jag gör det redan, men jag gör inte det.
För mig var det som att saker och ting sattes i perspektiv,
och det var det som jag försökte...
Du måste kunna artikulera
varför du, som min partner,
den som är närmast mig...
...är den som håller fattningen. Varför bryter inte du ihop?
Det är helt okej att du inte gör det. Men det måste vara med.
Du har huvudrollen, inte jag.
Jag tänker gå in på mitt matberoende lite mer
- när vi kommer till cellgifterna. - Okej.
- Så det kanske blir tydligare då. - Okej, fortsätt och så får vi se.
"Att ta hand om en cancersjuk är att vara en octopod. Min telefon..."
- Vad fan är det? - Vad låter det som?
- "En octopod"? - Ja.
Jag har ingen jävla aning om vad det betyder, Meg.
Förlåt, men den är för mycket.
Jag tror att det är som en bläckfisk.
Men jag tänkte på det som att ha många armar.
Åtta armar.
Jag ska skriva en komihåglapp om att skriva något i stil med ansvarets armar
för att förklara för plebejerna. Betyder det ordet vad jag tror att det betyder?
Plebejerna är ett slags utomjordingar som levde på Atlantis.
Inte alls!
Det är sant! Det är helt jävla sant!
Nej, det är någon ur de lägre stånden i antikens Rom.
"En ofrälse eller vulgär person."
- Okej, fortsätt. - Okej.
"På sjukhusapoteket viftade jag med ett medicinskt marijuana-kort
med 'anhörigvårdare' skrivet bredvid mitt namn.
Min nya identitet, stämplad och giltigförklarad av staten."
För tre år sedan hade vi det tufft som par.
Och när vi fick veta att det var cancer så försökte hen göra slut med mig.
Hen sa: "Jag vill inte göra det här med dig."
Och jag svarade: "Jag ska ingenstans."
Och dagen efter det så kändes det som att vår relation hade läkt helt.
GIFT DIG MED MIG
Och nu har vi varit tillsammans i nio år.
Jag vet inte om du har alla svar än,
men Meg är ett undantag.
Hon har levt nästan hela sitt liv utan att oroa sig.
Det är självklart för mig.
När jag någon gång har oroat mig för något
så har jag en massa bevis på att det var ett totalt slöseri med tid.
Så vid de sällsynta tillfällen som jag har oroat mig,
så ifrågasätter jag varför jag gör det.
Jag ser på det som att det finns så oändligt många olika möjligheter
av vad som kan hända.
Att Andrea kan dö är en möjlighet.
En annan möjlighet är att det kommer en ny medicin och den...
...fungerar under ett till år och sedan ett till, och hen kan dö om fem år.
En annan möjlighet är att den medicinen kommer,
och att de hittar botemedlet under behandlingstiden,
eller något annat, och att hen kan leva länge.
Alltså, jag vet ju bara inte.
Jag vill inte låtsas som att jag vet vad som sker.
Det känns som om jag i slutänden måste sörja något stort,
så kommer jag att sörja något stort, fullt ut.
Men jag förstår inte varför jag ska sörja innan det har hänt.
Det kanske är därför som jag, när Andrea har ont,
det känns som om jag blir tyngre, för det känns som:
"Okej, du har ont just nu, du kan inte gå just nu,
och det är tufft just nu."
Jag vet inte hur folk uppfattar mig,
om de tycker att jag lever i förnekelse, eller att jag är motståndskraftig.
Hon lever litegrann i förnekelse, det är okej.
Är det styrka eller förtränger jag bara?
Jag har tänkt mycket på Meg,
och jag föreställer mig att det är tungt för henne.
Så vi pratade och jag berättade att det skrämde mig
att hennes glädje från och med nu
skulle hänga ihop med de gånger som hon inte var nära mig.
Det finns en rädsla för att känna skuld för att man tar hand om sig själv.
Jag menar, även att skriva, det är svårt att ta den tiden för mig själv,
för det känns som att det är ensamtid,
fast med personen jag älskar på andra sidan dörren.
Men också som...
Det är också det jag vill göra med mitt liv.
Jag antar att en del av mig ibland känner mig kluven om var jag ska vara.
Det är jättekomplicerat att komma på det. Som om någon sa:
"Andrea kommer att dö inom en månad..."
Gud förbjude. Men om någon sa det
så tänker jag inte slösa någon tid på att skriva i min lilla bok.
Då är jag där, helt närvarande.
Det är en dans och balansgång som jag försöker hantera.
Och det känns som... Ibland, att jag...
...är för ung för att komma underfund med det.
Jag tror inte att det är så vanligt att vara 35...
...och behöva hålla allt det här.
Så.
- Hej. - Hej, dr. Alldredge.
- Hur mår du? - Jag mår okej. Jag har lite ont.
Du ska få se här.
Här är bänken du ligger på.
Här är bäckenbenet och så är det den här pricken
som ser mer ut som en lymfkörtel.
Och närmare huden är det en muskel precis där.
Ja.
Och den kan vara ansvarig för en del av den mer djupliggande smärtan.
Om jag låter dig peka ut var på min kropp
som smärtan kan komma ifrån, skulle du kunna göra det då?
Ja, jag skulle tro att det är nästan här uppe.
- Ja, det... Ja. - Är det där du har ont?
Så härnäst tror jag
att vi kan fortsätta med Elahere-medicinen,
och även lägga till Avastin.
Det finns en liten risk med Avastin
för de komplikationer vi pratade om,
någon sorts tarmskada,
eller risken för förändringar på rösten, som vi pratade om.
Och jag vet att det var svåra risker att acceptera.
Visst? För jag vet att det är viktigt att skydda din röst.
Och om du känner att det är oacceptabla risker
- så är du inte tvungen. Och det är okej. - Okej.
Vi har fortfarande andra alternativ som vi kan bekämpa det här med. Det är inte...
Böner? Sång?
- Absolut. Och även cellgifter. - Ja?
Och även västerländsk medicin!
Men vi har många olika kliniska teststudier för sådant som kan...
- ...ge oss många många månader. - Ja.
- Så vi har inte slut på alternativ. - Okej. Bra.
- Tack så mycket. - Självfallet.
"Ge mig några månader", var tufft att höra.
Jag gråter för att jag...
Det är det konstigaste man kan säga, men...
Om jag dör kommer Meg verkligen att behöva mig där för att stötta henne...
...genom de känslorna.
Jag står inte ut med tanken på att jag inte är där för henne,
genom det.
Jag sa det häromkvällen också.
Jag sa: "Om jag dör så står jag inte ut med tanken på:
'Meg, du kommer inte att tro mig!
Du vill inte veta vad som händer!'"
Jag började ta Avastin.
De nya cellgifterna är plus det jag gjorde förut.
Och den skrämmande sidoeffekten av det är att man kan tappa rösten.
Men det kändes som att jag tänkte: "Okej.
Sluta med ditt kall eller dö."
Och jag vaknade dagen efter den första omgången
och kunde inte prata alls.
Min hals var så inflammerad att det kändes som att jag inte kunde andas.
Jag hade panik för jag försökte ropa på Meg, men kunde inte.
Och...
...att ha...
...ont fysiskt
och inte kunna ropa på hjälp var skrämmande.
Jag var rädd.
Av alla symptom jag skulle kunna få, och det är ett ovanligt ett!
Och jag fick just det.
Det känns som något bibliskt, symboliskt.
Jag tänkte: "Vad är det här?"
Är det någon slags byteshandel? Som att: "Okej, ta medicinen
som håller dig vid liv,
men du tappar din röst,
din gåva, ditt sätt att kommunicera på, ditt syfte."
Det är orättvist.
Det känns som att det betyder mer för mig, mer än för någon annan,
att Andrea fortsätter att leva. Inte för att jag bestämmer,
men jag skulle acceptera valet att inte fortsätta med den här medicinen
om hen fortsätter att inte ha någon röst.
Jag måste hitta ett sätt med att vara okej med att inte prata.
Till så stor del att jag inte kan läsa en hel dikt.
Vi måste ställa in alla mina officiella poesiframträdanden.
Jag är spoken word-poet.
Och jag kan inte göra det just nu.
Och det finns inget sätt alls, som jag skulle kunna göra en föreställning på.
- Gib! - Ja, älskling?
- Kan du komma hit? - Är allt okej?
- Ja. - Okej.
Jag hittade något du måste se.
Okej.
Åh, herregud! Det är otroligt!
DELSTATEN MAINES MÄSTERSKAP 1993
För Blue Devils, nummer 32, Andrea...
Titta, det är du!
- Titta på mig! Så ung. - ...den tas emot av Gibson.
- Kom igen, Gibby! - Gibson driver...
Va!
Åh, herregud.
Och det är över.
Calais har vunnit delstatens klass C mästerskap för skolflickor.
Tjugo poäng. Det är en stor kväll, och en superinsats.
- Får bollen plats i skåpet? - Åh, helt säkert.
De har dammat av det hela veckan.
Calais är en basketstad.
Det var även en stad som jag aldrig någonsin såg en öppet queer person i.
Folk pratade om att vara queer, men...
...inte på ett positivt sätt.
Jag var mobbad som liten.
Folk kommenterade mitt genus,
för att jag ofta såg ut som en pojke.
Jag kände mig som en pojke när jag var liten.
Jag menar... ...det är så löjligt!
Men jag stoppade smurfar i underkläderna, för att ge sken av att jag hade...
Pappa Smurf hade galet hår,
och det hade rätt form!
Det är inte att du inte gillar pojkar.
"DITT LIV"
Det är att du bara gillar pojkar som du vill vara:
David med sin käke, som utskuren ur en klippa.
Chris, baskethjälten som har ticks.
Han blinkar 15 gånger när han skjuter.
Du spenderar timmar med att blinka i spegeln,
och önska att du kunde vara en stjärna som han.
Mary Levine kallar dig lebba,
och du har inte språket för att säga till henne att hon har både rätt och fel.
Du dyker bara upp hemma hos henne och lovar att måla hennes naglar röda
med det som flödar från hennes slagna ansikte om hon någonsin säger det igen.
Du vill bara klippa dig
och spotta ut vad det än är du inte vill ha i munnen,
ditt eget namn, till och med,
undviker sanningen som en för kort kjol.
Du vill ha ett hårt liv, som är ditt liv.
Ditt liv i omklädningsrummet
som inte slutar kräva att du tittar ned i golvet,
ditt liv på balen, du springer hem i snöstormen,
kastar ditt sista par högklackade i en snövall,
inser att du är den ende pojken
du någonsin vill riva av dig klänningen för.
På universitetet var jag fortfarande i garderoben.
Jag var förälskad i en av mina närmaste vänner från gymnasiet, Mandy.
Hon hade kommit ut, och det hade på sätt och vis väckt mig också.
Och så berättade jag att jag var förälskad i henne.
Och det kändes som att jag hade hittat nyckeln till universum.
Men jag var livrädd. Jag var så rädd.
Mandy...
"FÖRSTA KÄRLEKEN"
...bara du kan föreställa dig hur mycket tid jag spenderade
på att välja kläder
natten du tog mig med till min första queer bar
i Portland, Maine,
den största staden jag någonsin hade varit i.
Jag var så exalterad och så rädd
att någon skulle se oss, eller döda oss,
på vägen dit.
Vi satt på parkeringen i över en timme,
tills jag ångrade mig och du körde mig hem
med mascara som rann nerför min alldeles splitternya pojktröja.
Jag var så full av skam,
men jag förvandlade det jag kämpade med
till poesi.
Ta mitt genus, till exempel, när jag började att skriva om det
så var jag väldigt nervös inför att uppträda.
Men så snart jag hade börjat läsa dikten för första gången
så var det som att skammen föll av mig.
Spoken word-poesi räddade mig.
Att välja ditt liv...
"DITT LIV"
...och hur det gjorde dig till någon som nu ofta finner det lätt
att förklara ditt genus genom att säga att du är lyckligast ute på vägarna
när du varken är här eller där, men mittemellan,
med den gula linjen i mitten av det hela
likt en jävla solstråle.
De kommer att fortsätta säga att du är ett brott mot naturen.
Och du kommer att se över alla dina val och välja skyldig.
Välja att spendera hela ditt liv
med att berätta hemligheter du inte är skyldig någon inför alla andra,
tills det inte längre finns någon kvar som kan förolämpa dig
genom att kalla dig för det du är;
du heliga, blinkande stjärna,
du motorvägsstrålande ljus,
som faller om och om igen
för ditt tuffa liv,
ditt perfekta liv,
ditt härliga och vackra liv.
Året då jag fick cancerdiagnosen
blev jag kontaktad av gymnasiet i Calais
och tillfrågad om jag ville vara avslutningstalare
för studente...
På studenternas avslutning.
I hela mitt liv
har ingenting någonsin betytt så mycket i min karriär
som att bli tillfrågad om det.
Jag pratade om att växa upp som queer,
hur jag kämpade med att vara i garderoben när jag pluggade på den skolan.
Det kändes som att något hade avslutats.
CALAIS GYMNASIUM
Det var så läkande
och det kändes så viktigt för mitt... Mitt yngre jag.
Jag kände hur mitt yngre jag hörde mig
och det kändes som att...
...är det... den här jag har blivit?
Att vara så lycklig.
Innan jag fick cancer, om någon sa fel pronomen om mig,
så blev jag helt galen.
Jag reagerade så starkt på andras uppfattning om mitt genus.
Men efter att jag fick diagnosen
så gick jag ifrån en plats där allt handlade om genus,
till att känna att jag inte hade något genus.
Jag är inte längre mitt genus.
Det är som att själva ens identitet droppar av en.
Faller från en.
Jag känner mig närmare delen av mig själv
som är evig.
För jag kan inte ta mitt genus med mig till andra sidan.
Jag reagerar inte längre på om folk säger fel pronomen om mig.
Jag har inte... Jag...
Jag känner mig bara som mig.
Och jag kan fortfarande bli upprörd över genusfrågor
men det är när jag ser vad alla mina icke-binära och transvänner upplever.
Så det är känsligt att prata om det,
för jag vill inte att någon ska känna
att det är något fel på dem.
Om det är väldigt smärtsamt att benämnas med fel pronomen,
så jag har medkänsla med det. Det är bara inte längre min egen upplevelse av det.
Havet, sjungandet, vin, vin, vinden.
Jag försöker att hitta en dikts ljud,
men det är inte ord.
Gör du ljud för att finna rytmen?
För att känna hur dikten borde låta.
Och sedan finna orden som passar till ljudet.
Det har varit svårt att tappa rösten på grund av den nya behandlingen.
Så jag tänkte att det kanske var dags att ändra kurs
och sluta med den.
Men jag bestämde mig för en till omgång,
även om jag förlorar min röst för alltid.
Och galet nog, så snart jag accepterade det
och tänkte: "Okej, jag kommer inte att ha min röst..."
Så vaknade jag dagen efter och kunde prata.
Det var helt galet!
Och imorgon ska jag få cellgiftsbehandling.
Jag hoppas verkligen att den här behandlingen fungerar,
för jag vill fortfarande göra en föreställning.
Föreställningen skulle fira livet.
Och jag tänker att det blir den sista föreställningen jag gör.
Men jag hoppas att det inte är så.
Så jag gör allt jag kan för att vara vid bra hälsa.
Det är något som basketspelare gör
när de tränar, man kan inte lämna planen förrän man slutar med ett mål.
Så...
Jag har tänkt på den här tiden, som kan vara min sista tid i livet, som...
...att sluta med ett mål.
Men jag måste få reda på hur mycket cancern har spridit sig,
om det gör det omöjligt för mig att göra föreställningen.
Jag får ont i ryggen av att köra.
Skelettet där nere gör verkligen ont.
Vilket är en av frågorna de hela tiden frågar, för det kan vara cancer.
Jag är så känslosam.
Varför, för att jag har ont?
Du blev rädd.
Blev du rädd?
Du var rädd.
Det är samma rum som de sa att den var obotlig i.
Du gör mig orolig för...
...du är så annorlunda idag.
Men du måste känna vad det än är du känner,
jag är bara inte van att se dig så här.
Det får mig att tro att det är något som jag inte vet,
som du vet.
Nej.
- Vet du något? - Nej!
Men intuitivt då?
Nej, nej inte alls. Jag vet ingenting intuitivt.
Jag tror att det bara...
...slår mig att du inte bara kan ha ont i ryggen.
Jag har ont idag, den sortens smärta som:
"Åh, den sortens smärta, som det känns när cancern sprider sig."
Jag hade ingen aning om att cancer påverkade livet för folk så här.
Varje månad får man veta:
Jag lever, jag dör, jag lever, jag dör.
Jag lever, jag dör.
Det är som ett... sorts horribelt lotteri var tredje vecka.
Och... ibland så tror jag att jag inte ens förstår
hur tungt det är att bära.
Färdigt. Nu får du gå.
- Tack så mycket. - Tack så mycket.
Det känns som om det sitter en elefant på min bröstkorg.
Jag kan knappt dra ner någon luft alls.
Okej.
Jag måste öppna mailet.
Jag kan inte sluta titta på klockan, mamma lägger sig vid sju.
Har du något emot om jag tar reda på siffran nu?
Kanske inte medan vi kör.
Vi är hemma om 22 minuter.
Okej.
Jag går in och läser siffran, älskling.
Det är en tia.
Stämmer det?
Åh, herregud.
Jag måste ringa mamma.
Hur kan det vara en tia? Hur?
Hur?
Jag tänker ringa till alla.
- Har jag verkligen läst rätt? - Ja!
- Är du säker? - Ja.
Hej.
Mamma, mitt blodprov har gått hela vägen...
Mitt CA-125 är hela vägen nere på en tia,
och alla immunmarkörer är så mycket bättre.
- Jag är så lycklig. Jag är så lycklig. - Är det sant?
Åh, det är så bra! Jag har undrat.
Jag har suttit här och oroat mig för att du aldrig ringde.
Vad stod det på? Jag hörde inte.
Det var tio, och sist var det 21.
- Åh, jösses! - Det är underbart.
Okej, hörni, jag älskar er.
Jag älskar dig!
Vi har fått resultatet från Andreas blodprov och cancermarkören är jättelåg.
Ja!
Jag tänker ta ett glas vin och fira.
Gör det, Gay! Jag tänker dricka lite medicinsk marijuana.
Om tre veckor kan den ha spridit sig igen,
men de här tre veckorna, just nu,
har jag de här tre veckorna.
Och det är så stort att ha tre veckor.
Jag är så lycklig.
Jag tänker låta mig själva vara lycklig.
Jag kan göra en föreställning.
Det är så... Det är svårt att tro.
- Hej. - Hej, Bone.
- Hur mår du? - Ganska bra.
Försöker att inte bli för uppspelt angående föreställningen.
Ett av datumen vi tittar på är i slutet av maj.
Och när vi tittar på ditt hälsoschema
så vill jag ge dig tillräckligt med tid för allt det.
Så känns det okej ifall det är ett av datumen vi frågar om?
Jag menar, det enda jag tänker på
är att ju senare vi lägger den, jag menar, lever jag då?
Är jag tillräckligt frisk?
Okej.
Men du, varför försöker vi inte bara...
...hoppas på att jag lever...
Och om jag inte gör det så slipper jag ha dåligt samvete över att jag inte är där.
Jag är på...
- en slags... - Hologram-Gibby!
- ...vackrare teater. - Du kommer att leva.
Jag är på teatern uppe bland molnen.
"Kära gemenskap, jag har uppskattat de här åren.
Jag har uppskattat mitt lugnare liv, min skrivtid, min hemmatid,
men i mitt hjärta är jag en spoken word-artist
och jag saknar att uppträda live så mycket.
Så nyheterna som jag är på väg att dela med mig av gör mig så upprymd.
Jag kommer att uppträda på Paramount-teatern i Denver,
läsa dikter och dela med mig av berättelser för glatta livet.
En gästartist kommer också att uppträda.
För förköpsbiljetter, använd koden 'gåshud'".
Sluta, Ryan!
- Gib! - Meg, den gick sönder!
Hur kunde den det?
Jag öppnade den bara. Jag gjorde ingenting.
Det är helt otroligt vilket skräp.
Gud, du verkar väldigt seriös just nu.
Det verkar som att du ska prata om cancer eller något. Jösses!
Kan du ta orosmomenten igen?
Ja, jag tror att en vallning är på väg.
Få se om jag kan prata genom vallningen.
Ett orosmoment är
att jag inte kan läsa mina dikter under en pågående vallning.
Så det jag är mest rädd för
är hur behandlingen påverkar
min förmåga att uppträda på scen.
Meg, jag tappar rösten.
Bra.
Bra. Det är vårt nya motto.
Försök fucka med oss, livet! Bra. Ta min röst.
Tror du att jag inte kan uppträda utan min röst? Du har fel.
Jag har fått cellgifter i tre år nu, vilket påverkar min syn
och mitt minne, så kommer jag att komma ihåg några av mina dikter?
Det skulle kunna fungera, kanske, om jag har en monitor,
men jag kommer inte att kunna se monitorn.
Så, det...
Jag måste börja memorera mina dikter igen.
Som barn trodde jag att 100 var den största siffran som fanns.
Mamma gjorde mig helt förundrad den dag hon sa etthundraett.
Etthundra och vad?
Tjugo år gammal, när jag trodde att sex måste involvera en kille
och ordet "knulla".
Hur kunde jag inte vilja se henne tydligt om hon strippdansar på traktorn
och klipper gräset i bikini?
Sjutton långsamma steg till micken.
Hon andades in, innan hon började prata.
Jag är så långt ifrån redo för att Cupid, den nakne lille skiten,
ska avfyra något vasst i min riktning.
Så långt ifrån redo att bli den sortens galen
som bara kärlek kan göra mig.
Tänk om du är ditt livs kärlek?
Jag tänker: "Åh, herregud, jag hoppas att det inte är så.
För jag är absolut inte min typ."
Jag fattar inte att du kan den. Det är helt galet!
Jag försöker bestämma om jag ska...
Så många i min publik kämpar med självmordstankar och...
Men jag är inte där nu, så jag försöker komma på...
...hur jag ska skriva och tala om det utan att påstå att jag gör det just nu.
Det är en så konstig känsla, jag har levt så stor del av mitt liv
med känslan av att vilja dö, men inte nu.
När jag var tjugo så brukade jag skära mig.
Jag var så deprimerad.
Jag vaknade en dag och hade fått nog.
Jag sprang in i köket
och tog en riktigt, riktigt vass kökskniv
och jag... Jag kunde inte titta medan jag gjorde det.
Det behövde bara ta slut. Jag gjorde så...
Jävla helvete, det är svårt att prata om det.
Jag blödde så mycket.
Jag var en halv centimeter ifrån en artär.
Jag hade helt enkelt dött.
Men fram till dess,
jag vet inte om jag nödvändigtvis hade sett självmord som en möjlighet,
och efter det, så gjorde jag det alltid, på sätt och vis.
Men när jag fick cancerdiagnosen,
när jag vaknade efter operationen,
var jag inte längre deprimerad.
Jag vaknade...
...full av en sorts tacksamhet.
Det kändes plötsligt som att det var okej om jag dog.
Men det skulle aldrig bli för egen hand.
BRA LJUS
Jag fattar inte att vi ska till en teater idag.
- Verkligen inte. - En stor.
Jag vet inte ens hur det är att uppträda på en så stor.
Okej.
Jävlar i hela helvete!
ANDREA GIBSON UTSÅLT
Ha så kul. Hej! Hur är det?
Välkommen. Ha så kul.
HEDERSGÄST TIG NOTARO
JAG ÄLSKAR ANDREA
Hej, Tig.
Jag är så uppspelt. Jag menar, hela världen ser fram emot ikväll.
Det är så det känns. Folk är helt till sig.
- Jag vill tjuvkika på publiken. - Det är ingen här än.
- Då är det så det är. - Okej.
Okej. Jag måste bara ta in det lite.
Få se om jag kan gå uppför trappen utan att få en panikattack.
Det är folk här.
Tack så mycket! Jag heter Tig.
Och...
Hur ska jag ens kunna andas?
Jag vill inte se likblek ut,
jag vill inte att de ska oroa sig.
Jag vill framstå som hälsan själv.
Åh, herregud.
Jag kan inte tro att det verkligen händer.
Det är helt galet.
Älskling, du vet att jag aldrig är rädd för mina känslor?
Jag är rädd för mängden av dem som jag har nu.
Okej, vet du vad?
Alla är här för att stötta dig och älska dig.
Jag allra mest.
Kom in.
Fem minuter kvar.
- Fem minuter kvar. Hej då! - Okej, tack.
Var som ett åsknedslag.
När... någon säger så, det gör det så verkligt.
Fem minuter.
Fem minuter, Andrea.
Alla dessa linjer i mitt ansikte
Berättar historien om vem jag är
Så många historier om var jag har varit
Och hur jag kom dit jag är
Men berättelserna betyder ingenting
Okej.
Att berätta dem för, det är sant
Jag skapades för dig
Jag besteg bergstoppar
Simmade över den blå oceanen
Jag korsade alla gränser Och bröt alla regler
Men älskling, jag bröt dem för dig
Åh, för även när jag var luspank
Så fick du mig att känna mig som en miljon dollar, det gör du
Jag skapades för dig
Jag kan knappt tro att jag står här.
Tack.
Tack så mycket för att ni är här.
När jag fick min första cellgiftsbehandling
så... förlorade jag nästan allt hår på min kropp.
Det stolta, feministiska håret på mina ben marscherade rakt ned i golvet.
Min första brasilianska vaxning,
utan något vax alls.
Men mina ögonbryn står sig starka, eller hur?
Två håriga larver som vägrade flyga som fjärilar från mitt ansikte.
Min mamma ringde en morgon och sa:
"Andrea, du kommer aldrig att tro vad som har hänt.
Din pappa vaknade, och hela hans högra ögonbryn var borta."
Och det har gått tre år, tre år, tänk er det,
och pappas ögonbryn har inte vuxit tillbaka på hela den tiden.
Såvitt jag vet tappade pappa sitt, så att jag fick behålla mitt.
Och man behöver inte tro på mirakel för att tro på det.
Man måste bara tro på kärleken.
Det föll mig aldrig naturligt.
Var inte någon förbluffad, född med hakan nere i golvet.
Jag var tuff inuti mitt skal.
Tillbringade år utan att regnet nådde mig.
Tog allvarligt på att söka skydd.
Självklart, skönheten jagade mig.
Den jagar alla.
Men jag var snabbare.
Gömde mig i oro, ånger, i löftet om ett liv efter detta,
eller ett veckoslut.
Så en dag,
i en röd sammetsteater i New Orleans,
såg jag Maya Angelou inta scenen.
Sjutton långsamma steg till mikrofonen.
Hon andades in innan hon pratade.
Jag kunde höra Gud födas i det andetaget.
Jag hade aldrig känt något liknande.
Sökte igenom uppslagsverket efter namnet på känslan när jag kom hem:
"Gåshud."
Efteråt tänkte jag att: "Tja, jag kan göra det här."
Rev av försiktighetsplåstret från mitt liv
och lät allting vidröra mig.
Caitlin Clark på tv:n
i sin tredje säsong med the Hawkeyes,
korsar tvärt planen likt sparvarnas v
flyger igenom färgen, likt Michelangelos pensel:
222 gåshudsprickar.
Min yngre syster, nykter för första gången på 14 år,
ringer för att berätta att hon precis lagt märke till att mammas ögon är gröna:
505 gåshudsprickar.
Vid ett tillfälle, började allting att göra det:
En uppriktig ursäkt, en fiendes kärleksdikt,
månens uppstigande över den kontinentala klyftan.
Och plötsligt, var ingenting i världen döende.
Har du någonsin känt så?
En halv sekund, när ingenting i världen är döende?
888 gåshudsprickar.
Jag, hemma hos mig, fyra månader in i cellgiftsbehandlingen,
betraktar alla mina ögonfransar som faller över mina kindknotor
och inser att det var 400 önskningar jag inte annars skulle ha gjort.
Det går inte att komma undan magin nu.
Skönheten fångade mig och håller mig kvar.
Och grejen med världsrekord är den,
om någon tar det efter mig,
åh, och de kommer att ta det efter mig,
så kommer jag att älska det så mycket
att jag utan att ens försöka
kommer att ta det igen.
Ja, Gibby!
Min vän sa: "Tja tänk om du är ditt livs kärlek?"
"ALLA HJÄRTANS DAG-BUMERANG"
Jag tänkte: "Åh, herregud, jag hoppas att det inte är så,
för jag är absolut inte min typ."
Så klockan 12.31...
"LEVANDE BEVIS"
...när han bestämde sig för inte, bestämde sig för att rädda sitt eget liv,
gjorde jag det med.
Hela mitt hjärta, hela mitt sinne, gick hem med levande bevis.
Nästa dikt är till Megan, och...
...vilken...
När jag kallar cancern för Big C...
"SKYDDSÄNGELFISK"
...är hon den enda som vet att jag menar den stora oceanen
där vi möttes på vår egen Titanic och inte sjönk.
Och hennes hjärta var dörren
som öppnades så brett att den ramlade av gångjärnen
och höll mig flytande,
även när jag vaknade efter operationen
och behövde fråga henne vad de hade hittat.
Den som tycker att poesi är lättsinnigt
har aldrig behövt någon som säger det outsägligt svåra till dem,
vackert.
Tack ska ni ha för att ni kom hit ikväll.
Det betyder otroligt mycket för mig.
Tack så mycket. Jag hoppas att ni har en underbar kväll.
Jag älskar er alla så mycket.
Tack, verkligen, från djupet av mitt hjärta.
Tack så mycket.
Tack.
Åh, herregud!
Jag hade ingen aning.
Åh, herregud.
Gråter du för kärleken?
Ja.
Älskling, det var så bra. Det var så bra.
Det var fantastiskt.
Det var så många känslor, det kändes som om jag skulle...
Jag var en ballong full av känslor och jag var sprickfärdig.
Jag kände mig nog mer sårbar än jag någonsin har gjort tidigare.
Mina cancermarkörer var på de lägsta nivåerna någonsin sist jag var där.
Så istället för att gå rakt in för en behandling,
sa jag att jag ville göra en röntgen först.
Så nu väntar jag på resultatet.
Jag sov ingenting i natt.
Jag hade så ont.
Det känns som om mitt bäcken går av där bak.
Och så fick jag röntgenresultatet till min telefon
och jag har inte öppnat det än.
Det känns extra känsligt eftersom...
Vad var det?
- Precis där. - Vad?
Det var gulligt.
Det känns som att den kom för att hjälpa till.
Vi hade två sorgduvor i trädgården som vi kallade Turturduvorna.
Och de var här i flera månader.
Och hittills, under några veckors tid,
har det bara funnits en sorgduva.
Det är sorgduvans sång.
Och så kollade jag upp det
och jag blev jätteledsen, för det stod att sorgduvor har samma partner livet ut.
Och så, om en dör...
...spenderar den sörjande duvan oftast ett år med att sörja,
och leta efter...
...sin partner.
Men något som skulle göra mig jätteglad just nu
vore om det kom en till sorgduva hit
och löste allting.
Den andra sorgduvan kanske hittade ett bättre träd
och säger: "Kom hit."
För den där är...
Nej.
Jag stannar hos dig i ett dåligt träd hellre än i ett bra.
Jag har precis fått röntgenresultatet så vi kan öppna det här ute.
Åh, jag mår illa.
Jag med.
Ja, den är överallt.
- Får jag läsa, älskling. - Vänta.
Ge mig en minut med det bara, okej?
"Undersökningen av livmoderhalsens...
...lymfkörtlar visar på
att cancern har spridit sig
till bröstkorgen, magen och bäckenet."
Så det måste vara det jag känner av.
Den är överallt.
Det är läskigt att den är i min mage.
Precis när jag har fått nyheterna,
så är jag helt och fullt i nuet.
Vilket är så mycket enklare.
Jag älskar att du kan göra det!
Jag gillar de små hoppfulla ögonblicken.
Men jag har fortfarande hopp.
Har du?
Helvete! Jag ville verkligen inte att cancern skulle vara överallt.
Jag ville verkligen, verkligen inte det.
När jag fick de senaste nyheterna
så tänkte jag:
"Jag dör av det här, och jag dör av det här väldigt snart."
Jag visste att om jag tog en åktur med Meg
och sa: "Den här åkturen är en avsiktlig åktur för att se om jag kan...
...kapitulera inför mitt liv
på ett sätt som, på sätt och vis kastar mig tillbaka till lyckan."
Så vi tog en åktur och...
Och jag tog in allting.
Plötsligt föll all tyngd av mig.
Det var som om världen bytte färg.
Jag minns att jag tänkte att jag i början
hade två år att leva.
Jag tänkte att det var så lite.
Och nu... Det känns som...
"Helvete, så länge det är."
En sekund är så mycket.
Att sitta här i en minut och se på Megs ansikte är så mycket.
Får jag två år av det?
Det känns som om jag har levt så mycket längre
de senaste åren, jämfört med åren innan dess.
Det var bara så jävla... wow!
Jag...
Wow, jag fick det här livet.
Och...
Jag vet att jag inte dör idag. Det är jag ganska säker på.
Så, wow, jag...
...wow, jag får imorgon också.
Så vad händer sedan?
Jag vet inte.
Jag vill leva i hoppet, du vet?
Jag vill...
...att min sista sekund blir...
"Helvete, jag önskar att jag hade en miljon fler."
Ge mig de ljusa åren
Men jag vill ha de mörka med
Sorg är sångerska i mitt band Hon är den som kör
Det är en genväg rakt mot sanningen
Lär dig av nattskuggorna
De växer på de mörkaste platserna
Hade vi inte stuckits så många gånger Hade vi aldrig kommit hit
Här vid jordens himlarike Som jag inte vill slösa bort
Plocka upp en lyckopeng
Och jag gifter mig För dina pengars skull, älskling
Så håll novocainet Ifrån mina visdomständer
Vill känna allt
Salt sedan surt sedan sött
Vill kyssa dig och skriva kärlekens namn På mina söndervittrande väggar
Lägga dem vid dina fötter
Med resten av mig
Salt sedan surt
Sedan sött
Kom till verandan, älskling
Titta upp på den perfekta skyn
Som håller solen och månen Och åskan i juni
Som lär fåglarna Och regnet att flyga
Jag behöver inte det perfekta
Nej, jag vill bara ta sanningen
Jag vill hylla försökandet Och det levande och det döende
Och göra stora misstag Så som de vänliga människorna gör
Plocka upp en lyckopeng
Och jag gifter mig med dig För dina pengar, älskling
Så håll Novocainet Borta från mina visdomständer
Vill känna allt
Salt sedan surt sedan sött
Vill kyssa dig och skriva kärlekens namn På mina söndervittrande väggar
Lägga dem vid dina fötter
Med resten av mig
- Det finns inget annat jag behöver - Det finns inget annat jag behöver
- Livet är kärleken jag blöder - Livet är kärleken jag blöder
Salt sedan surt
Sedan sött
Så sött
Livet är kärleken jag blöder
- Så sött - Så sött
Så sött
Översättning av My Johansson