Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Я постійно так ображаюся,
що Меґ редагує мої вірші.
Вона жахлива редакторка!
Поясни, що ти маєш на увазі.
Я про те, що Меґ — учителька поезії,
тож вона чудово пише і редагує.
Меґ вносить багато правок у мої вірші.
І тоді я плачу і серджуся на те, що вона критикує.
А наступного дня я розумію, що вона має рацію, щоразу.
Але в процесі я стаю...
я вдосконалююся.
- Погоджуєшся, сонце? - Так.
У нас різні підходи до кліше.
Я завжди намагаюся їх викорінити,
а Андреа вперто використовує кліше.
Я думаю, ти б не змогла правити,
якби відчувала суть вірша,
але поясни.
Я думаю, що якби в тебе була змога це зробити,
мене б тут не було.
Мені подобається мій спосіб і твій спосіб.
Але мій спосіб цікавіший.
Зараз я умовно називаю вірш «Гімн смерті».
Учора ввечері, читаючи початок Меґ,
мені подумалося: «Якби мені довелося знімати документальний фільм,
на початку був би цей вірш,
як голос за кадром, наче щось відбувається».
І Меґ така: «Що може відбуватися?» — «Не знаю. Може, мій похорон».
І тоді ти чуєш Меґ: «Ні!» Це було так ніяково.
Я нервуюся!
Мені теж страшно читати.
ЗУСТРІНЬ МЕНЕ У СВІТЛІ НАДІЇ
Спершу мені здалося, що це якийсь кишковий паразит.
«ГІМН ЖИТТЮ»
Але коли почало здаватися, що це ціла кишкова анаконда,
мій лікар переконав мене зробити томографію.
Я все життя іпохондрик із нестерпними панічними нападами
і хронічним страхом смерті,
тож моє тіло вже тремтіло, коли лікар попросив мене змінити положення,
щоб оглянути мій таз.
У мене так пітніли долоні, що здавалося, що лінія життя тоне.
Лікар порушив протокол і провів мене до машини.
Ми двічі зупинялися, бо мене охопила задишка в його обіймах.
Наступного ранку в кишені продзижчав телефон.
Кілька великих утворень на яєчниках. Підозра на злоякісність.
У мене ніби руки відняло.
Вони оніміли від спроб обійняти всіх дорогих мені людей.
«Це початок жаху», — спало мені на думку.
Діагноз, який пізніше мої лікарі визнають невиліковним.
Мій найбільший страх справдився.
Але вислухайте мене,
бо моя історія про щастя, яке легше знайти,
коли усвідомиш, що в нас немає вічності на його пошуки.
У нас сьогодні в гостях особа, яка опублікувала багато книг поезії
і декламувала вірші по всьому світу.
Офіційний поет штату Колорадо — Андреа Ґібсон.
Важка ноша — бути офіційним поетом штату,
і все це відбувається у твоєму житті,
коли ти борешся з раком.
Так. Я думаю, що розуміння того, що всі ми смертні,
що всі ми попрощаємося із цим світом
і одне з одним у певний спосіб,
попрощаємося з нашими тілами, зрештою,
це допомагає прокинутися.
Твої очі одразу розплющуються,
тебе приголомшує те, яке все швидкоплинне.
І ти не хочеш марнувати ні секунди.
І багато секунд було раніше змарновано.
ЛОНҐМОНТ, КОЛОРАДО
ГОРБАТА ГОРА
Я не можу змусити їх не гавкати на поштаря,
хай там що.
Бо Сквош такий: «Я знаю, що там рахунки за лікування,
які просто захмарні.
Забери їх геть із дому!»
Якщо на щось і сподіватися,
то на поштову скриньку.
Бо наша поштова скринька — я боролася з нею,
як чувак у «Різдвяній історії» бореться з пічкою.
Типу я не можу... Поштову скриньку
постійно збивають снігоприбирачі.
Подивимося.
Я не розумію, чому не доставляють пошту.
Це ж просто...
Вона не повинна рухатися, щоб доставити пошту.
Чорт. Треба ще камінь.
А камені навіщо?
Для стійкості.
Очевидно!
Чесно, як на мене, досить непогано.
Якщо уявити мене поштарем, то пошту було б доставлено,
бо я ж бачу, як люди старалися.
Я гадаю, старання — це найважливіше.
Ґіб, ти знаєш, де ключі від машини?
Ні.
Знайшла.
Андреа має дивовижну здатність знаходити спільну мову з людьми,
які зазвичай... у яких є лінія, яку вони не перетинають.
Якось ми ходили на весілля до лікаря Андреа...
Не мого онколога.
- Мого сімейного лікаря. - Так.
Він один з моїх найближчих друзів, скажімо так.
Це було дуже ортодоксальне весілля,
тож якоїсь миті танцпол розділили для жінок і чоловіків.
І ми не знали, що робити, тому...
Ми пішли на парковку і танцювали,
бо типу який бік обрати?
Але він чудовий. Ми проводимо зустрічі з підготовки до смерті.
Ми зв'язуємося по телефону чи через Zoom
і говоримо про смертність і смерть...
Я весь час кажу про це Меґ.
Замолоду мені здавалося,
що помирати було б легше, якби всі помирали одночасно.
А тепер моя думка змінилася,
бо... я дивлюся на своїх друзів
і вже бачу,
як моя смерть багато в чому зробить їх більш схожими на себе.
Але...
Я...
Я не хочу...
казати, що я точно помру.
Ось і ми, тусовщики.
- Не дочекаюся. - Допомогти тобі піднятися?
Так.
- Болить. - Усе гаразд.
Єдиний спосіб це описати —
це наче мігрень у моїй...
сідальній зоні.
Дотепер мені вдавалося уникати знеболювальних,
а вчора мої зусилля мало не зійшли нанівець.
Але моя сестра розвинула залежність від «ОксіКонтину», тому...
Я уникаю цього, якщо є можливість.
Що ви сьогодні знімаєте?
Вони одержимі мною.
Справді?
Вони просто прийшли до мене додому і...
- Це зрозуміло. - ...почали знімати все, що я роблю.
- Ви неперевершені. - Дякую. Ти теж!
Так, я не знаю, що це,
але все життя чоловіки ходять за мною, як ненормальні.
ПРОМЕНЕВА ОНКОЛОГІЯ ТА ПЕРЕДНАРКОЗНЕ ОБСТЕЖЕННЯ
Це все, що треба, тому сідайте туди.
- Дякую. - Прошу.
Я нервуюся.
- Вітаю. Як ви? - Вітаю. Рада вас знову бачити.
Я рада, що ви не в колісному кріслі. Вам краще?
- Знаю. Трохи краще. - Добре.
Дякую, що спитали.
У 2021 році мені діагностували рак яєчників.
Мені зробили радикальну гістеректомію,
а потім було пів року хіміотерапії.
А через пів року рак повернувся.
І перекинувся на печінку і діафрагму.
Тоді стало відомо, що мені залишилося жити два роки.
І потім був ще рік хіміотерапії.
Ось Андреа після останньої хіміотерапії.
Привіт. Як почуваєшся?
Це таке щастя.
Але через чотири місяці
все знову повернулося.
І тоді рак визнали невиліковним.
Зараз проминули ті два роки, які мені давали.
Мені сказали, що я можу продовжити експериментальне лікування,
але моя лікарка сказала: «Я зрозумію, якщо не захочете лікуватися.
Якщо хочете померти...»
Але я хочу жити якомога довше.
Мені хотілося б сказати: «Мені 50».
Дуже хотілося б. Мені 48, і я кажу людям, що мені 50.
Моє прохання до лікарки було:
припинити пропонувати мені
відмовитися від лікування.
Я буду робити все, щоб жити якомога довше.
- Побачимося в п'ятницю. - Дякую. Побачимося за кілька днів.
Добре.
Минуло три роки, відколи їжа приносила мені насолоду.
Коли в тебе рак і хіміотерапія,
ти втрачаєш апетит.
Можна і решту життя прожити без без смакових рецепторів, якби...
можна було прожити решту життя.
Зазвичай у цю мить ми питаємо Стеф про її сексуальне життя.
Так!
- У Стеф нова дівчина. - Так.
Стеф недавно подзвонила і каже:
«Вона пестила мене пальцями».
- Власне... - Ні, усе було не так.
- Чекай, що ти сказала? - Ви мені подзвонили
сказати, що Меґ тебе пестила пальцями!
- Я... Ми тобі це сказали? - Так.
- Я не розкриваю особисту інформацію. - Ми не дзвонимо...
Через рак.
Ми не... Чекай, чекай. Скажи, чому ми це сказали Стеф.
Зазвичай ми друзям такого не кажемо!
Чекай, що сталося?
Ви мені подзвонили і сказали,
що сьогодні Меґ тебе добряче відтрахає пальцем
і вижене рак.
Ні, такого не було!
Повідомлення записане, можемо послухати.
Я сміялася із цього повідомлення, що аж мусила зупинитися,
щоб вповні насолодитися.
Не... Щоб зосередитися.
Стеф, я тут з Меґ.
Ми чули, що Хезер повідомила тобі новину.
І ми хочемо, щоб ти знала,
що Меґ мене відтрахає пальцем і все виправить.
Меґ упевнена, що її пальці здатні на диво.
Вона промовлятиме молитву, поки мене пеститиме.
- Гаразд, чекайте... - Бачиш? Було!
Але я хочу, щоб ти знала, навіщо було це повідомлення.
Хезер надіслала тобі новину, що в мене в кістках метастази...
Зрозуміло, що ти сумуватимеш,
мої друзі сумуватимуть,
тож коли таке стається, я залишаю друзям ось такі повідомлення.
- Спрацювало. Сумно не було. - Так. Завжди працює.
Оскільки ти це зробила, дай нам послухати відповідь.
Гаразд.
Андреа і Меґ, я трішки поплакала,
а потім знову відчула надію, і надія зросла в рази,
бо я знаю, що сьогодні тебе пеститимуть пальцями.
Раджу скористатися великим пальцем.
Останнім часом мене пестили великим пальцем,
і раку в мене немає,
Може, причина саме в цьому.
Чесно, це не дуже приємно,
не знаю, чому це відбувається. Мабуть, тому що я мовчу
і не кажу...
ні.
Так, я вас дуже люблю.
Стеф завжди приваблювали старші жінки.
- Її дівчині 70. - Ні, їй не 70!
- Мені здалося, ти так сказала. - Їй лише 65.
- Така молода. - Я знаю.
- Чому ти через це хвилюєшся? - Бо це 20... Це 20 років.
Стеф... Стеф її дуже любить.
- Так. - Ти її любиш.
І вона не хоче, щоб та померла раніше за неї.
Але це дуже цікаво,
страх зустрічатися з кимось,
хто на завершальному етапі свого життя.
У мене ще не було такого, щоб я думала:
«Я хочу більше часу з тобою».
Це так мило, Стеф. Я так само почуваюся щодо Меґ.
Я хочу мати весь час.
Я хочу бути тут, коли вийде її книга.
У нас був шалений досвід.
Ви чули про мій досвід того дня?
Якого дня?
Коли стало відомо, що в мене в кістках метастази.
Ми були такі:
«Мені, мабуть, залишилося жити кілька місяців».
І можливо, я не знаю.
Але так ми почувалися того дня.
А потім
ми багато плакали, а тоді
Меґ принесла відео.
Я побачила застосунок, який зістарював фото,
і я додала пісню
«You're Still The One» Шенаї Твейн.
Бо ця пісня звучала, коли я освідчувалася Андреа.
Досі тримаємося
Досі єдина Лише до тебе я йду
Лише тобі належу
Лише ти в моєму житті...
Я люблю цю людину.
Вона така крута.
Я кохаю цю людину.
Але... так.
Мені здається, у мене ще не було такого ясного бачення себе,
як тоді, коли Меґ постала переді мною старою.
Усі роки нашої любові були на її обличчі.
Було видно, що вона пронесла нас крізь десятиліття
і в майбутнє.
Було відчутно, що я з нею всюди.
Уявіть, як помирає людина...
«НАСТОЯНКА»
...душа тужить за тілом,
тужить за втраченими руками і всім, що вони обіймали.
Тужить за соромом, що стискає горло, коли читаєш уголос
у перший день у школі.
Душа тужить за забитим пальцем,
розхитаним зубом,
ліктьовим нервом.
Душа досі питає:
«Чому ліктьовий нерв так робить? Це дивно».
Душа тужить за спраглими щоками,
змоченими тугою.
Душа тужить за кожною війкою, що впала
і чекає, щоб загадали бажання.
Коли помирає людина, душа шукає у всесвіті
щось сором'язливе,
прочісує всесвіт у пошуках терпіння на межі,
останнього нерву, що бореться за життя,
гортані, які прагне, щоб її почули.
Душа тужить за голодом,
порожнечею,
гнівом,
кулаком, що не вмів стискатися, — щоб стиснувся,
зубами, що ніколи не зціплювалися, — щоб зціпилися,
тілом, яке ніколи не вчили кохатися, — щоб кохалося,
як голодний привид, що прориває собі шлях із могили.
Душа тужить за невічністю старості...
З днем народження тебе!
- І ще багато - І ще багато
Душа тужить за кожним днем,
коли хворіло тіло,
нав'язане теперішнє,
оточення, вибудоване лихоманкою.
Лихоманка — це молитва тіла,
так воно палає і благає про ще один звичайний день.
Душа тужить за тим, що тіло не може відпустити.
Що ще могло так міцно триматися за все?
В Андреа серйозна медична ситуація —
великий палець відпадає.
Я покажу його медсестрі, коли вона повернеться,
бо я думаю, це важливіше,
ніж пухлини.
Ніщо у всесвіті цього не збагне.
Жодна комета, жодна небула,
жоден промінь світла не проникне у простір, де панує трепет,
жар сорому,
кінчики пальців, що рвуть першу сиву волосину
і викидають її.
«Нам цього не збагнути», —
кажуть зірки.
«Розкажи нам про мурашки на шкірі.
Розкажи ще раз про біль».
Я готую поетичний семінар, як офіційний поет штату.
Організатори просять мене розповісти про мій шлях у поезію і письменництво.
Я родом з малого містечка, лісів на півночі штату Мен.
Це дуже робітниче містечко.
Люди не багаті, але місце дуже гарне.
У моєму житті в дитинстві не було творчих людей.
Не було ні поетів, ні письменників.
Ніхто не казав, що можна заробляти на прожиття мистецтвом.
У двадцять років, опинившись у Колорадо,
мені стало відомо про конкурс поезії.
І мені сподобалося те,
що це було більше доступно, ніж інша поезія.
Для цього не потрібен був ступінь доктора.
Але декламувати — не моє. Моя думка: «Нізащо».
У мене був великий страх перед виступами на людях.
А тоді моя колишня, Беті, порвала зі мною.
І те відчуття, що тобі вже нічого втрачати,
мені стало байдуже. І ось я на сцені і...
Нерви здавали.
Мого голосу не було чути через шарудіння паперу.
У мене був вірш...
Він був написаний давно.
Він був емоційний і щирий,
і мені не здавалося, що я мушу... Не знаю.
За браком кращого слова, бути «вигадливими».
Битися білими, мов зорі, кулаками,
залишаючи синці у формі Сейлему.
Мені завжди хотілося писати вірші,
для розуміння яких не потрібні ступені.
Може, частково тому
я іноді уявляю світ красивішим, ніж він є насправді.
Мене ніколи не цікавили
довгі слова.
Я знаю небагато слів, і коли вийшла перша книга,
видавець сказав:
«Андреа, усі ці вірші містять ті самі слова в різному порядку».
Я такі: «Це всі слова, які я знаю!»
Навіщо писати вірш, який важко зрозуміти?
Більше того, важко осягнути.
Я знаю, що моє серце — зламана морозилка.
Тому воно нічого не морозить,
тому ні, я не «завжди плачу»,
я просто розморожуюся.
Тоді зі сцени ніхто
не говорив про самогубство.
Так народилися мої чесні вірші про...
...боротьбу зі спробами забрати життя.
За кожен день, коли тобі було важко піднятися з ліжка,
за мішені на твоєму зап'ясті,
за всіх, хто колись хотів померти,
мені казали, що іноді найбільше допомагає
нагадувати собі знову і знову,
що інші теж це відчувають.
Ці вірші були сповнені надії.
Це була розмова з людьми,
у яких були великі проблеми. І мені здається, це заспокоювало людей.
Андреа розглядає поезію не з точки зору «що я можу отримати»,
як людина в центрі уваги,
а радше «що я можу дати людям».
І саме тому це знаходить відгук.
СЬОГОДНІ З НАМИ МІСТЕР АНДРЕА ҐІБСОН
Якось під час однієї події
була музична менеджерка,
і вона сказала, що ніколи раніше не працювала з поетами,
і чи не хочу я спробувати. Моя відповідь була: «Так!»
Ґіббі! Розважся.
Я нервуюся!
Святість, я хочу бути святістю.
Не відаючи, що святість уже була я.
Ми були шоковані, коли дізналися, що люди прийшли.
Не знаю, чи хотіли б вони, щоб я це сказала,
але Андреа — наче рок-зірка поезії.
АНДРЕА ҐІБСОН УСІ КВИТКИ ПРОДАНІ!
Одні з перших поетів, які виступали в рок-клубах.
Виступ був хуліганський та заряджений,
глядачі були п'яні і цілувалися, і...
Цілую-обіймаю...
...це було шалено!
Почувши, як я читаю вірш,
глядачі почали декламувати зі мною.
Боже мій, це було наче... сон!
Якби поруч зі мною опинився незнайомець,
який би спитав, чим я заробляю на життя, моя відповідь була б: «Поезією».
Повірити не можу.
Ось як мені пощастило в житті.
І так сталося знайомство з Меґ.
Меґ теж декламувала вірші.
У мене був виступ, і вона в той самий вечір читала поезію.
Дехто питає, які контрацептиви ти використовуєш,
і ти кажеш: «Лесбійство».
Мені спало на думку: «Вона неймовірна».
Мені здається, я невдаха,
я підвела себе...
Поети — це дружна спільнота,
ми всі знайомі між собою.
І ми бачилися на національних поетичних конкурсах
чи авторських ретритах, і ми довгий час були друзями.
Це було невимушено.
А потім якось ми танцювали після великого конкурсу в Оукленді.
Вона була в сукні з котиками!
І так гарно танцювала, у мене вперше була змога бачити, як вона танцює.
Аж не вірилося, як вона чудово танцює,
і всі знають, що я теж.
Я дуже пітнію, коли танцюю, бо я дуже викладаюся.
Не знаю, чи хочу розповідати, що було потім.
Витерши руками мої руки, Андреа
бере й облизує свої долоні...
І я така: «Дивно.
І еротично».
Непристойний вчинок.
Я не кажу, що так правильно робити.
А потім я сіла в ліфт із нашою спільною подругою,
і вона така: «Я не здивована.
Андреа давно тебе любить. Роками». А я така: «Що?»
Я така: «Це ж гомосексуальні Джеймс Дін. Ти про що?»
Вона каже: «Твій тип до смаку Андреа.
З формами, червоною помадою». І я така...
Я не думала, що можу бути комусь до смаку.
Бо я все життя була незадоволена своїм тілом.
Усе дитинство я їздила в табір для схуднення.
І коли я познайомилася з Андреа,
я була на 22 чи 27 кілограмів важча, ніж зараз.
І я думала, що всі, з ким я була, мали призвичаюватися до мого тіла.
Коли я вперше отримала повідомлення від Андреа, чи хочу я піти на побачення,
я відповіла: «Звісно, з ким?»
Ем, що скажеш про мене і Меґан?
Я гадаю, вона кохання твого життя.
- Що? - Що?
Улюблена артистка Меґ — Лана Дель Рей,
і придбавши квитки в першому ряду в «Ред Рокс»,
я запрошую її на концерт.
Ми полетіли в Колорадо.
Мені здавалося, що я проживаю «Щоденники принцеси».
Я така: «Я в літаку!»
Сквоше, ти зустрінеш мою подругу Меґан Фоллі.
Ти радієш?
Ми прокинулися вранці перед концертом,
і я вирішила заґуґлити, скільки їхати до закладу і коли початок,
і ми побачили, що... Це було 13 травня.
І тоді: «Концерт — 12 травня».
Ми проґавили концерт.
Я прикидалася, що мені жаль через концерт,
бо просто хотіла уваги, я така...
Я почула: «Підійди і дай-но роздивитися твоє оголене тіло».
І... це вперше я подала своє тіло як подарунок,
а не те, що хотілося приховати.
І...
...мене цілують у живіт, який був тою частиною мого тіла,
через яку я переймалася ще з дитинства.
І я почула: «Сексуально!»
І... було відчуття,
що мені цілують і загоюють рану.
Я не прощаюся.
- Хочеш, щоб я пішла? - Ні.
- Хочеш, щоб я кинула роботу? - Так.
І що я робитиму?
Дбай про мене.
Це щось перемкнуло в моїй голові, і я подумала,
що якщо Андреа подобається моє тіло, чи можу я полюбити своє тіло?
Під час пандемії я відійшла від поезії і почала писати мемуари.
І вони були про моє тіло.
І коли моя партнерка хворіє на рак, я така —
а я пишу мемуари про свій сраний розмір одягу?
Що за... Що?
Сонце, гадаєш, у мене гарне обличчя?
Цілком, дуже, справді, шалено.
Справді, шалено!
Серйозно?
А потім у Андреа випало волосся після хіміотерапії.
Я сказала щось типу: «Тобі хотілося бути волосатим ідолом?»
Чи щось таке, і...
у відповідь почула: «Я просто хочу мати тіло. Байдуже, яке воно».
Я думаю, що це кульмінація всієї моєї історії з тілом,
і це було щось типу...
ключового моменту.
Типу марність будь-яких дій, але цінування
і відчуття вдячності до наших тіл, особливо коли вони здорові.
Переосмислення світу і ран.
Привіт, мале чудовисько.
Я тебе люблю.
Ой, сьогодні без поцілунків.
Треба зачекати чотири дні, щоб мене цілувати.
Я теж маю зачекати.
Меґ теж мусить чекати.
Це сьогодні у мене зазвичай стероїдна агресія чи завтра?
Трішки сьогодні і завтра.
Іноді пізніше, іноді увечері.
Після хіміотерапії у мене зазвичай реакція на стероїди.
Хочете знати, що я таке смішне кажу Меґан,
коли в мене стероїдна агресія?
- «Принаймні». - «Принаймні!»
Це мене до сказу доводить.
Так буває, коли в мене стероїдна агресія...
Андреа каже: «Могла б принаймні склянку води мені подати».
Я така: «Ти жартуєш?»
«Можеш принаймні смузі мені дати?»
А вона того дня зробила сто тисяч справ.
І я кажу: «Можеш принаймні...»
Тоді я... Я думаю, що на цю мить я намагаюся не сказати цього,
але я не знаю, чому я це кажу. «Принаймні».
Це одна фраза, через яку, мені здається, я втрачаю глузд!
Власне, я напишу тобі новий вірш про кохання
під назвою «Принаймні».
Хоч мені й не подобається ця моя стрижка,
мене дратує довге волосся.
Тому відтепер у мене буде коротке волосся.
І крім того, як на мене, так у мене крутіший вигляд.
І я думаю...
важливо, щоб зовнішність відповідала внутрішньому стану.
А якою має бути зовнішність, щоб відповідала моєму внутрішньому стану?
Милою.
Блискучою.
Красивою.
Принаймні.
Принаймні!
Тому зараз я відкрию результати аналізів крові
і подивлюся, який там у мене онкомаркер.
В Андреа рак, показники якого видно в аналізі крові.
Це називається CA-125, раковий антиген 125,
і він вимірює показники раку яєчників у тілі.
Кожні три тижні за останні три роки
я дивлюся, чи рак росте.
І я дивлюся, чи я...
помираю.
Таке враження, що ми проживаємо життя тритижневими циклами.
І я думаю, коли підходиш ближче,
за тиждень до наступного аналізу крові,
у тебе знову виникає те гнітюче відчуття,
і все йде по колу.
ЧОЛОВІЧОК
Мій останній онкомаркер був 16.
Важко зрозуміти, що відчувати...
особливо, коли це число...
біля 20 чи щось таке.
Важко зрозуміти, що робити.
Якби він був 16 чи нижчим, ми були б щасливі.
Я не хочу, щоб числа прирівнювалися до емоцій.
Гаразд.
Сонце, я не хочу, щоб ти дивилася.
Як мені увійти?
Ось.
Високий.
- Який? - Двадцять один.
Як ти почуваєшся?
Як на мене, рак росте в іншій частині тіла.
І мені здається, що лікування перестало діяти.
І що...
якщо не станеться дива,
я, мабуть, скоро помру.
Можеш написати друзям?
Завжди є частина мене, яка не може повністю розслабитися,
поки друзі не знатимуть.
І я думаю, моїй мамі важче, ніж іншим,
бо вона втратила сестру через рак яєчників,
а невдовзі після цього її мама померла від горя.
Тому мені дуже важко їй казати.
Я не знаю достеменно, що це означає.
Але я знаю, який діагноз,
тому я знаю, що лікування перестане діяти
зараз або незабаром.
І...
коли я це приймаю,
в душі накопичується ніжність.
Бо коли я не можу це прийняти, я існую лише в одному місці —
там, де це число.
Але коли я приймаю: «Гаразд, це відбувається»,
тоді я повертаюся до життя.
У всіх нас буде ця мить.
У всіх присутніх.
У всіх буде.
Я завжди кажу Андреа: «Я б не впоралася без тебе».
Дякувати богу, що ти поруч зі мною, без тебе я б не впоралася.
Це правда.
А я без тебе.
Я маю новий список мрій.
Це не перелік диких пригод.
«ДРІБНИЦІ»
Без банджі-джампінгу, планерування чи повітряних куль.
Жодних відміток у паспорті
чи плавання з дельфінами.
Хай як це захопливо,
ніщо з цього мене не зворушує так,
як те, що більшість із нас вважає дрібницями.
Це мої найбільші, найменші мрії.
Посидіти з горлицею, що оплакує втрачене кохання.
Зашити одяг подруги
з бабусиними наперстками.
Оздобити піаніно в техніці декупажу
віршами про кохання.
Сонце, візьмеш інструменти? Нам знадобляться.
- І електродриль? - Дриль може знадобитися.
Тут є чотири білки, і вони б'ються, коли я виношу горіхи.
Тому в мене в руках ці хатки.
Дивитися, як білка відбудувала гніздо на єдиній сосні, що пережила шторм.
- Так! - Так, так!
Полагодити поштову скриньку, коли її збила снігоприбиральна машина.
Я — надвір, а скринька зникла.
Зі всією поштою.
Шукаєш поштову скриньку?
А що? Ти її бачив?
Полагодити поштову скриньку, коли її знесе шквал вітру.
Дивно, що тут додають дитячі штучки.
Це для дітей?
- Ні, це справжня поштова скринька. - Але поглянь.
Я ж кажу, що це Fisher-Price!
Це справді Fisher-Price?
Полагодити поштову скриньку, коли її зіб'є ведмідь,
і ще сотню разів.
Ґіббі має естетичне рішення!
Казати добраніч мамі щовечора впродовж року.
- Гаразд, мамо, солодких снів. Бувай. - Люблю тебе.
Притримати двері ліфта в лікарні для незнайомця
за кілька хвилин після жахливої новини.
Дуже дякую за все.
Багато разів подякувати медсестрі.
Дуже дякую.
Тут жук.
Я випущу жука.
Відчути, як павук повзе моїми лініями життя,
поки я виношу його надвір.
Спати в гамаку під зорями
і відкривати нові сузір'я.
Зірки-близнюки
Мері-Кейт і Ешлі Олсен.
Я не знаю, хто це.
Запам'ятати, як місяць тягнеться крізь небо,
щоб торкнутися обличчя Меґ.
Хочу попросити, якщо дозволиш,
розбудити тебе, якщо мені буде сумно.
У тебе завжди є мій дозвіл.
Відчувати теплі руки Меґ,
які обіймають мене ззаду, коли ми їдемо на двомісному велосипеді.
Ми майже на місці, Ідж! Майже. Ти зможеш. Ти смілива.
Танцювати, коли тужиш.
Відчувати океан у басейні.
Любити, коли боляче.
Забувати телефон.
Пам'ятати все.
До раку в мене була депресія.
Коли мені поставили діагноз, у мене було відчуття, що щось змінилося.
Мене переповнювала вдячність і любов.
Щастя — мати тихе життя.
Цуцик, цуцик!
До діагнозу моє життя було повне мандрів.
Мене майже не було вдома.
У мене було багато виступів.
А останні три роки після діагнозу
я більше цього не роблю.
Привіт, мої дорогі. Нещодавно стало відомо, що в мене рецидив,
і я мушу скасувати осінній тур.
Усім, хто купив квитки...
Я люблю вас. Дуже вам дякую.
Я вам повідомлятиму новини.
Я вже кілька років не виступаю.
У мене дуже низький імунітет,
і ми з Меґ на карантині.
Це великий ризик.
Але скажу чесно, я дуже сумую за виступами.
Хочеш ще раз виступити наживо?
У мене крається серце від того, що я помру, не виступивши.
Мені б хотілося виступити.
Але моє здоров'я ще ніколи не було таким непевним, як зараз.
Тому не знаю.
Алексо, вимкни світло в спальні.
Гаразд.
Яка найкраща частина твого дня?
У мене була мить, коли...
Раян спитав, чи хочу я знову виступити.
І я...
Я хочу.
Дуже хочу.
Мені стало радісно від цієї думки.
А в тебе?
У мене їх кілька.
Гаразд.
Але мені подобається ця.
Ця?
Так нечесно. Це була б і моя, якби знаття.
- Якби яке знаття? - Що так можна.
- Беті? Привіт! - Привіт!
Ти радієш, що йдеш до сміттєзвалища?
Так.
Я радію, що йду до сміттєзвалища!
Учора мені спало на думку,
що якщо прошепотіти, вони почують.
- О. - Вони мене зараз чують.
Тому ніколи не шепочи мені, що вони тобі не подобаються.
Добре.
Вони знають, що ми знайомі? Чи вони думають, що я водій убера?
Вони знають, що ми зустрічалися,
і знають, що ти одна з моїх найкращих подруг.
Ти мусиш знати...
Боже мій, вона завжди так каже! Завжди.
...що моя хвилина слави — я порвала з Андреа.
Так.
Скільки людей може сказати: «Я порвала з Андреа Ґібсон»?
Багато!
- Багато! Ти здуріла? - Я була перша.
Я почала кар'єру в поезії.
Чому ти кинула Андреа?
Виявилося, ми практично одна людина.
Ми обоє хлопці, і ми не розуміли статі.
Мабуть.
Раяне, не те що хлопці не можуть зустрічатися.
Так. Просто...
- Це було не для нас. - Не для нас.
Після мого камінг-ауту моїм батькам було дуже важко
зрозуміти квір-культуру
і уявляти, що я житиму щасливим життям як квір-особа.
Мені було страшно зустрітися з батьками Беті,
бо вони католики.
Але коли ми познайомилися,
вони були такі люблячі.
Тато Беті недавно помер від раку.
Йому поставили діагноз, а через п'ять днів він помер.
Я пригадую, що подзвонила Андреа і сказала, що не можу бути в кімнаті.
Бо... там був смуток.
Наді мною тяжів дискомфорт.
І Андреа каже: «Відкрий своє серце для любові.
Усе, що ти зараз відчуваєш, називай це любов'ю,
хай це страх чи смуток.
Усе називай любов'ю».
Його втрата мене змінила.
СМІТТЯ
Хтось викинув це крісло? Гарне крісло.
- Біле? - Так.
В одному з віршів Андреа є рядок:
багато квір-осіб дружить з колишніми,
бо вони втратили членів сім'ї,
і коли вони знаходять людей, яких називають сім'єю,
вони роблять усе, щоб їх не втратити.
Дістанеш мені, Беті?
Їх два.
Більшість моїх найкращих друзів — мої колишні подруги.
Як Беті.
У Беті тепер є син,
який називає Андреа «рідня».
Це нейтральне між «дядько» і «тітка».
І дім, де ми живемо,
Андреа з Емілі, колишньою, купили цей дім 25 років тому.
Коли я переселилася, я жила з Андреа та Емілі.
І Хезер, з якою вони зустрічалися вісім років перед тим.
Більшість моїх віршів про нещасливе кохання стосуються Хезер.
Тепер вона працює на мене як менеджер. Вона одна з моїх найближчих подруг.
Тому так, багато колишніх.
І вони для мене теж як сім'я.
Гаразд, Боун, поговоримо про справи.
Ми знову почали розмови про те, щоб організувати живий виступ.
Як на мене, це має бути щось інакше, ніж те, що було раніше.
Люди злітатимуться.
Це буде велика подія.
Є імовірність, що це може бути мій останній виступ.
Він буде дуже емоційним,
бо всі мої друзі можуть прийти
і підтримати мене.
- Так. - Але я так нервуюся.
Я не хочу більше скасовувати виступи.
Мені було важко це зробити, скасувати цілий тур.
- Побачимо. - Так.
Зараз Андреа допомагає мені редагувати мемуари.
Ми по-різному редагуємо наші роботи.
Так, я дуже довго пишу.
І бачити, як Меґ пише, вона пише блискучі,
прекрасні...
тексти за такий короткий час.
У тому й річ, Меґ. Ти знаєш багато слів.
Але одного дня ми дізнаємося, що всі ці слова, які Меґ називає словами,
- насправді не слова. - Гаразд.
Проголосуємо. Що дивніше,
те, що я як поетеса і письменниця знаю слова,
чи те, що Андреа, офіційний поет штату, знає... п'ять слів?
Знаєш, яким треба бути гарним письменником,
щоб написати стільки віршів, як у мене, з п'яти слів?
Пробач!
Але в тебе набагато більше засобів.
Я наче будую дім з викруткою.
- Гаразд. Тож... - Про що розділ?
Щоб підготуватися.
- Я підводжу до операції. - Добре.
«Мою увагу привернув вигляд живота Андреа.
колись пружний і кістлявий,
за останні кілька тижнів так роздувся,
набух, що все почало здаватися реальнішим,
терміновішим.
Як і в мене, живіт Андреа округлий.
Я все життя ненавиділа свій живіт, але ні разу не боялася,
що щось зловісне тихо росте під його поверхнею».
Це прекрасно, сонце.
Мені подобається. Чудово.
Але дечого бракує.
Ми чуємо: «Я не хочу втрачати Андреа»,
чуємо надію,
але я не знаю, що ти відчуваєш.
Поясниш? Я погоджуюся з тим, що ти кажеш,
мені просто здається, що іноді я це роблю, а насправді ні.
Як на мене, все постало в іншому світлі,
і це я намагалася...
Ти маєш пояснити,
чому ти, як моя партнерка,
найближча мені людина...
є тією людиною, яка все тримає купи. Чому ти не розклеюєшся?
І це добре, що ні. Але про це треба написати.
Ти головна героїня, не я.
Я дійду до місця, де ти бачиш мою пристрасть до їжі
- під час хіміотерапії. - Добре.
- Може, там це видно. - Читай, побачимо.
«Турбота про онкохворих виявилася восьминогоподібною. Телефон...»
- Що це, бляха, таке? - А на що це схоже?
- «Восьминогоподібною»? - Так.
Я гадки не маю, що це означає, Меґ.
Це занадто, вибач.
Це означає, наче восьминіг.
Я думала про те, що це наче мати багато рук.
Вісім рук.
Я зроблю нотатку про руки відповідальності,
щоб допомогти плебеям. Це слово означає те, що я думаю?
Плебеї — це раса чужинців, які жили на Атлантиді.
Не може бути!
Це правда! Це, бляха, правда!
Ні, це звичайні люди в античному Римі.
«Людина простого походження».
- Гаразд, читай. - Добре.
«В аптеці я показала картку на медичну марихуану
зі словом "доглядальник" біля мого імені.
Моя нова сутність, виштампувана і засвідчена державою».
Три роки тому в нас були проблеми як у пари.
І коли ми дізналися, що це рак, з боку Андреа були спроби порвати.
Андреа каже: «Я не хочу так з тобою чинити».
А я казала: «Я нікуди не піду».
Було відчуття, наче наступного дня наші стосунки повністю покращилися.
ВИХОДЬ ЗА МЕНЕ
Ми разом уже дев'ять років.
Я не знаю, чи ви всі вже здогадалися,
але Меґ — це аномалія.
Вона майже все життя прожила, не хвилюючись.
Це в мені закладено від природи.
Коли я про щось хвилювалася,
я починала усвідомлювати, що це марна трата часу.
У рідкісні миті, коли я хвилювалася,
я думала: «Навіщо?»
Я думаю, що є стільки варіантів
розвитку подій.
Те, що Андреа може померти — це один з варіантів.
Існує імовірність, що винайдуть якісь ліки...
вони діятимуть ще рік, а потім ще, а тоді Андреа може померти за п'ять років.
Існує імовірність, що за цей час
знайдуть ліки і навчаться лікувати рак,
і тоді Андреа зможе прожити ще довго.
Я не знаю,
я не хочу вдавати, що знаю, як усе буде.
Мені здається, коли настане час тужити за чимось,
я тужитиму сильно і розпачливо.
Але немає сенсу тужити перед тим, як це станеться.
Може, тому, коли Андреа боляче,
мені здається, що я важчаю, бо таке відчуття:
«Тобі зараз боляче, ти не можеш ходити,
і зараз це важко».
Не знаю, як мене сприймають люди,
думають, що я на стадії заперечення, чи що я не переймаюся.
Вона трішки заперечує реальність, але я не проти.
Це сила чи слабкість?
У мене постійно виникала така думка щодо Меґ,
і я можу лише уявити, як усе це гризе Меґ ізсередини.
Ми сіли разом, і я кажу, що дуже боюся,
що її радість відтепер і надалі
проявлятиметься тоді, коли мене не буде поруч.
Я думаю, йдеться про страх провини через турботу про себе,
навіть під час написання текстів іноді важко знайти час для себе,
бо я думаю, що це час побути наодинці,
а людина, яку я кохаю, по той бік дверей.
А ще...
я хочу дещо зробити зі своїм життям.
Частина мене часом розривається від думки, де бути.
Це дуже важко зрозуміти. Якби хтось сказав:
«Андреа помре за місяць...»
Боже борони. Але якби хтось так сказав,
я б не писала книгу цей місяць.
Я була б повністю присутня.
Я намагаюся балансувати.
І мені здається... іноді я...
надто молода, щоб упоратися.
Не думаю, що в 35 років типово...
переживати все це.
Так.
- Вітаю. - Вітаю, лікарко Олдридж.
- Як ви почуваєтеся? - Добре. Трохи болить.
Ось подивіться.
Щоб зорієнтуватися, ось таблиця, з якою ми працюємо.
Це тазові кістки, і ось точка,
схожа на лімфатичний вузол.
На поверхні, це м'яз, ось тут.
Так.
Через це може бути глибший біль.
Якщо я дозволю вам показати в мене на тілі,
де мене болить, ви покажете?
Так, я думаю, що це десь тут.
- Так, це... Так. - Тут болить?
Щодо того, що робити далі,
я думаю, можна й далі приймати «Елахер»
і додати «Авастин».
Досі є невеличкий шанс, що «Авастин»
спричинить ускладнення, про які ми говорили,
типу ушкодження кишок.
Чи ризик зміни голосу.
І я знаю, це були ризики, які вам було важко прийняти.
Так? Бо я знаю, що голос для вас важливий.
І якщо ви вважаєте, що це неприйнятні ризики,
- тоді не треба. І це не страшно. - Гаразд.
У нас ще є інші засоби для боротьби. Це не...
Молитви? Пісні?
- Так. І хімія. - Так?
І західна медицина!
У нас є кілька експериментальних варіантів,
- шанс виграти багато місяців. - Так.
- Тому вибір є. - Гаразд. Чудово.
- Дуже дякую. - Прошу.
«Виграти кілька місяців» було важко почути.
АНДРЕА
Я плачу, бо...
Це дуже дивно казати, але...
Якщо я помру, Меґ потребуватиме підтримки...
щоб упоратися з почуттями.
Я не можу уявити, що мене не буде поруч,
щоб їй допомогти.
Ми говорили про це минулого вечора.
Я кажу: «Якщо я помру, я не уявляю, що не скажу
"Меґ, ти не уявляєш!
Ти не повіриш, що сталося!"»
Я починаю приймати «Авастин».
Цю нову хіміотерапію додали до хіміотерапії, яка в мене була.
Лячний побічний ефект — можна втратити голос.
Але я думаю: «Гаразд.
Або перестань жити заради мети, або помри».
Я прокидаюся після першої інфузії
і не можу говорити.
Моє горло так запалилося, що було важко дихати.
Мене охопила паніка, бо я не можу покликати Меґ.
І...
так...
страждати фізично
і не мати змоги покликати на поміч — це страшно.
Було страшно.
З усіх можливих симптомів! Цього майже не буває!
І ти його маєш, так?
Для мене це наче біблійна, алегорична річ.
Я питаю: «Що це було?»
Це своєрідний обмін — приймати ліки,
які підтримуватимуть у мені життя,
але втратити голос,
дар, спілкування, мету.
Це несправедливо.
Як на мене, я більше за всіх вболіваю
за життя Андреа. Це не мені вирішувати,
але я б прийняла вибір Андреа не продовжувати лікування,
якби це призвело до втрати голосу.
Я мушу якось змиритися з тим, що я не говоритиму.
Я навіть не зможу зачитати вірш.
Ми мусимо скасувати всі заходи, де я говорю, усі мої поетичні заходи.
Я декламую поезію.
Я не можу зараз це робити.
Про те, щоб виступати, не може бути й мови.
- Ґіб! - Так, сонце?
- Підійдеш сюди? - Усе добре?
- Так. - Гаразд.
Я дещо знайшла, ти мусиш подивитися.
Гаразд.
Боже мій! Це неймовірно!
ЧЕМПІОНАТ ШТАТУ МЕН 1993
За Синіх дияволів, номер 32 в захисті, Андреа...
Дивися, це ти!
- Поглянь на мене! Така малеча. - ...підбір Ґібсон.
- Подивимося, ну ж бо, Ґіббі! - Ґібсон веде...
Що!
Боже мій.
І це кінець.
Кале виграли дівочий чемпіонат штату класу С.
32 — АНДРЕА ҐІБСОН
Двадцять очок. Видатний вечір для тебе і супертурнір.
- На золотий м'яч місця вистачить? - Звісно.
Вони весь тиждень здували з нього пилюку.
Кале — баскетбольне місто.
І тут ніколи не бачили квір-особи, яка б відкрито про це говорила.
Люди говорили про квір-культуру, але не...
не радісним тоном.
Мене булили в дитинстві.
Люди коментували мою стать,
бо мене часто сприймали як хлопчика.
У мене в дитинстві було сприйняття себе як хлопця.
Тобто... це смішно!
Бувало, пхали смурфів у білизну, щоб було схоже наче в штанах щось є...
У татка смурфа було патлате волосся,
і якраз потрібної форми!
Не те, що тобі не подобаються хлопці.
«ТВОЄ ЖИТТЯ»
Тобі подобаються лише хлопці, якими ти хочеш бути:
Девід із чітко окресленою щелепою.
Кріс, герой баскетболу, у якого тік.
Він моргає 15 разів, коли робить кидок.
Ти годинами моргаєш у дзеркало,
бажаючи стати такою зіркою, як він.
Мері Левін називає тебе лесбою,
і ти не добереш слів, щоб сказати їй, що вона має рацію і помиляється.
Ти просто з'являєшся перед її домом, обіцяючи пофарбувати її нігті червоним
тим, що поллється з її обличчя, якщо вона ще раз так скаже.
Ти хочеш підстригти волосся
і виплюнути все небажане з рота,
навіть твоє ім'я,
уникаючи правди.
Ти хочеш важкого життя, яке є твоїм життям.
Твого життя в роздягальні,
що постійно вимагає опускати очі додолу,
твого життя на випускному, коли ти помчиш додому в сніговій,
викидаючи останню пару взуття на підборах у кучугури,
усвідомлюючи, що ти — єдиний хлопець,
який міг би зірвати з тебе сукню.
У коледжі ще ніхто не знав.
У школі моїм коханням стала одна з подруг — Менді.
Вона вже здійснила камінг-аут, і це мене теж підштовхнуло.
Тоді й було зізнання в коханні.
І мені здавалося, що це був ключ до всесвіту.
Але мені було лячно. Дуже лячно.
Менді...
«ПЕРШЕ КОХАННЯ»
...лише ти уявляєш, скільки часу
пішло на вибір вбрання
у вечір, коли ми пішли в мій перший квір-бар
у Портленді, Мен,
у найбільшому місті в моєму житті.
Мені було так радісно і страшно,
що нас помітять або вб'ють
дорогою туди.
Ми сиділи на парковці понад годину.
Зрештою мені перехотілося, і ти відвезла мене додому.
Туш потекла по моїй новій хлопчачій сорочці.
Мені було так соромно,
але все, що мені важко давалося, трансформувалося
в поезію.
Моя стать, коли ця тема з'явилася в моїх віршах,
мені було дуже лячно виходити на сцену.
Але під час першого декламування віршів
сором з мене наче спадав.
Декламація поезії мене врятувала.
Обираючи життя...
«ТВОЄ ЖИТТЯ»
...ти тепер можеш легко пояснити свою стать:
тобі найкраще в дорозі,
коли ти не тут і не там, а поміж тим,
жовта лінія, що перетинає все посередині,
як чортів сонячний промінь.
Тобі казатимуть, що ти злочин проти природи.
І ти подивишся на всі свої варіанти і обереш вирок.
Обереш провести все своє життя,
розповідаючи нічийні таємниці всім,
поки не залишиться нікого, хто міг би тебе образити,
назвавши тебе тим, хто ти є:
ти свята, мерехтлива зоря,
ти потік світла,
що ллється
на твоє важке життя,
твоє ідеальне життя,
твоє солодке і прекрасне життя.
У рік, коли мені діагностували рак,
до мене звернулася старша школа в Кале.
Мене попросили виголосити
промову...
...для випускників.
За все моє життя
ніщо не мало для мене більшого значення в моїй кар'єрі,
ніж це запрошення.
Ми говорили про те, як рости квір-особою,
труднощі, які виникали під час навчання в тій школі.
Мені здалося, що пройшов повний цикл.
СТАРША ШКОЛА КАЛЕ
Це було наче зцілення,
і це було так важливо для мене замолоду.
Здавалося, що молодше я чуло мене
і думало,
чи це те, ким ми стали?
І були щасливі.
До раку, коли хтось вживав неправильні займенники щодо мене,
це мене сердило.
Мене дратувало те, як люди сприймають мою стать.
Але після діагнозу
відчуття щодо статі покинули мене
аж до стану безстатевості.
Я більше не знаю себе за статтю.
Наче сама сутність витікає з тебе.
Просто відпадає.
Я відчуваю зв'язок із частиною себе,
яка є вічною.
Бо я не візьму зі собою стать на той бік.
Я більше не реагую, коли люди вживають не ті займенники.
Я не маю... я не...
я почуваюся собою.
Я все ще можу засмутитися через стать,
але дивлячись, що переживають мої небінарні чи транс-друзі.
Це делікатна тема,
і я не хочу, щоб хтось думав,
що з ними щось не так,
якщо неправильні займенники справді завдають болю.
Мені дуже шкода. Але зараз я цього не відчуваю.
Море, море, пісня, перемога, перемога, вітер.
Я намагаюся знайти звук вірша,
але це не слова.
Ти видаєш звук, щоб знайти ритм?
Відчути, як має звучати вірш.
А тоді знайти слова, які пасуватимуть під звук.
Мені було важко втратити голос через нове лікування.
Мені хотілося змінити курс
і припинити цю терапію.
Але вирішили все ж зробити ще одну інфузію,
навіть якщо я втрачу голос назавжди.
І на диво, щойно прийшло прийняття
і визнання: «У мене не буде голосу...»
Я прокидаюся наступного дня і можу говорити.
Це якесь божевілля!
Тому завтра в мене хіміотерапія.
Я дуже сподіваюся, що це лікування допоможе,
бо я ще хочу виступити.
Цей виступ буде святом життя.
Я думаю, це буде мій останній виступ.
Але сподіваюся, що ні.
Тому я роблю все, що можу, для свого здоров'я.
Є така річ, яку роблять баскетболісти,
якщо ти тренуєшся, ти не можеш піти з арени, поки не закинеш м'яч у кошик.
Тож...
Мені спало на думку закінчити моє життя...
забитим м'ячем.
Але треба знати, як розвивається рак,
чи я зможу виступити.
Зараз у мене спина болить від кермування.
Дуже болить кістка внизу.
Це одне з питань, яке завжди ставлять, бо це може бути рак.
Я вся на емоціях.
Бо мені було боляче?
Тобі було страшно.
Тобі було страшно?
Тобі було страшно.
Це та сама кімната, де нам сказали, що рак невиліковний.
Через тебе я нервуюся, бо...
ти сьогодні інакша.
Ти відчуваєш те, що відчуваєш,
але мені незвично бачити таку тебе.
Це змушує мене думати, що є щось, чого я не знаю,
а ти знаєш.
Ні.
- Ти щось знаєш? - Ні!
Інтуїтивно?
Ні. Я нічого не знаю, ніякої інтуїції.
Я думаю, це...
Мені стало зрозуміло, що це не просто ушкодження спини.
Я сьогодні відчуваю біль,
наче рак поширюється.
Хто ж знав, що рак має такий вигляд.
Щомісяця дізнаєшся,
я живу чи вмираю, живу чи вмираю.
Я живу, я вмираю.
Це... жахлива лотерея кожні три тижні.
І... іноді я навіть не усвідомлюю
тягар усього цього.
Усе готово. Я вас відпускаю.
- Дуже дякую. - Дуже дякую.
У мене гнітюче відчуття.
Мені бракує повітря.
Гаразд.
Я мушу відкрити лист.
Я постійно дивлюся на годинник і бачу, як мама йде спати о сьомій.
Ти не проти, якщо я дізнаюся цифру тут?
Може, не в машині?
Ми будемо вдома за 22 хвилини.
Добре.
Я просто зайду всередину і дізнаюся цифру.
Десять.
Точно?
Точно, сонце?
Точно?
Боже мій.
Я мушу подзвонити мамі.
Як десять?
Як?
Я всім подзвоню.
- Це точно правильна цифра? - Так!
- Справді? - Так.
Привіт.
Мамо, мені зробили повний аналіз крові...
Мій маркер CA-125 опустився до десяти,
і всі мої імунні показники значно покращилися.
- Це таке щастя. - Правда?
Як чудово. А я вже думала.
Я сиділа і хвилювалася, бо від тебе не було звістки.
Які результати? Я не чув.
Десять, а минулого разу було 21.
- Боже! - Чудово.
Гаразд. Я вас люблю.
Я люблю тебе!
Ми щойно отримали результати аналізу крові Андреа, і онкомаркер опустився.
Так!
Я наллю собі келих вина і відсвяткую.
Авжеж, Ґей! А я вип'ю медичну марихуану.
За три тижні ми знову зробимо аналіз, і маркер може вирости,
але зараз ці три тижні,
у мене є ці три тижні.
І це так важливо мати ці три тижні.
Це таке щастя.
Я дозволю собі це щастя.
Я можу виступити.
Це так... Я не можу повірити.
БАСЕЙН ҐІББІ
- Вітаю. - Привіт, Боун.
- Як ти? - Досить непогано.
Я радію через виступ.
Може, у кінці травня?
Я дивлюся на твій графік обстежень
і хочу впевнитися, що в тебе достатньо часу.
Ти не проти, що ми уточнимо дату?
Єдине, про що я думаю:
якщо ми відкладемо далі, чи я ще буду жити?
Чи матиму силу?
Гаразд.
Будемо вболівати за...
життя...
А якщо ні, я не почуватимуся кепсько, що я не тут.
Так...
- буду... - Голограмні Ґіббі!
- ...в красивішому театрі. - Ти житимеш.
Я буду в театрі в хмарах.
«Мила спільнота, яка була цінна для мене.
Мені був цінний мій час тиші, мій час для письма, час для дому,
але я люблю декламувати вірші,
і я сумую за виступами наживо.
Тому те, що я скажу, для мене дуже важливо.
Я виступатиму в театрі «Парамаунт» у Денвері,
читатиму вірші і ділитимуся історіями про свою мету.
У мене буде особливий гість.
Промокод передпродажу — «мурашки».
Припини, Раяне!
- Ґіб! - Меґ, вона зламалася!
Як зламалася?
Просто відкрилася. Я тут ні до чого.
Повірити не можу.
Ти зараз якась дуже серйозна.
Наче говоритимеш про рак чи щось. Господи!
Підсумуй, що тебе непокоїть.
Здається, у мене буде приплив.
Подивимося, чи зможу я говорити.
Мене хвилює,
що я не зможу декламувати вірші через припливи.
Найбільше я боюся,
що лікування, яке я проходжу,
вплине на мою здатність виступати на сцені.
Меґ, голос.
Добре.
Добре. Це наше нове гасло.
Не жартуй з нами, життя! Добре. Бери мій голос.
Думаєш, я не виступлю без голосу? Помиляєшся.
Три роки хіміотерапії вплинули на мій зір
і пам'ять, тож я не знаю, чи запам'ятаю свої вірші.
Було б добре, якби вони відображалися на моніторі,
але я не зможу бачити монітор.
Тому...
Тому я мушу знову вчити напам'ять свої вірші.
Дитиною мені здавалося, що 100 — це найбільше число.
Моя мама винесла мені мозок, коли сказала 101.
Сто і скільки?
У двадцять років мені здавалося, що для сексу потрібен чувак
і слово «трахатися».
Її неможливо було не помітити, коли вона виконувала еротичний танець на тракторі
і стригла газон у бікіні.
17 повільних кроків до мікрофона.
Вона вдихнула, перш ніж промовити.
І мені й на думку не спадало, що Купідон, той голий гівнюк,
запустить у мене стрілу.
Немає готовності втратити контроль,
от тільки любов змушує.
А якщо ти кохання твого життя?
Я думаю: «Боже мій, сподіваюся, це неправда.
Бо я зовсім не мій тип».
Повірити не можу, що ти знаєш. Здуріти можна!
Я намагаюся вирішити, чи...
На мої виступи приходить багато людей, які думають про самогубство...
Але мені це не було знайомо, тому я намагаюся зрозуміти, як...
говорити і писати про це, не кажучи, що я зараз це відчуваю.
Це таке дивне відчуття: стільки прожити
з бажанням померти, а потім не помирати.
У двадцять я ріжу собі вени.
У мене була така депресія.
Одного ранку мені спало на думку, що це кінець.
Я біжу на кухню,
хапаю дуже гострий ніж
і просто... Я не можу дивитися.
Це треба закінчити. І я тоді...
От чорт, про це важко говорити.
У мене текла кров.
Пів сантиметра від артерії.
Це могло бути смертельно.
До тієї миті
я не знаю, чи справді у мене на думці було самогубство як можливість,
а після цього — так.
Але коли мені діагностували рак,
я пригадую, як прокидаю після операції,
і депресія минула.
У мене був...
стан вдячності і любові.
Раптом виникло відчуття, що це нічого, що я помру.
Але не я буду причиною смерті.
ПОЗИТИВ
Повірити не можу, що ми йдемо сьогодні на місце події.
- Справді не можу. - Це велика подія.
Я навіть не знаю, як це.
ПАРАМАУНТ
Гаразд.
От чорт!
АНДРЕА ҐІБСОН УСІ КВИТКИ ПРОДАНІ
Гарного перегляду. Як ви?
Вітаю. Гарного перегляду.
СПЕЦІАЛЬНА ГОСТЯ ТІҐ НОТАРО
Я ЛЮБЛЮ АНДРЕА
Привіт, Тіґ.
Це так цікаво. Весь світ чекає!
Таке відчуття. Люди схвильовані.
- Я хочу зазирнути до глядачів. - Ще нікого нема.
- Але я ризикну. - Гаразд.
Гаразд. Я піду подивлюся.
Подивимося, чи я зможу піднятися сходами без нападу паніки.
Там люди.
Дуже дякую! Мене звати Тіґ.
І...
Як я дихатиму?
Я хочу здаватися здоровими,
щоб люди за мене не хвилювалися.
Я хочу вийти і пашіти здоров'ям.
Боже мій.
Повірити не можу, що це відбувається.
Сонце, ти знаєш, що я не боюся своїх почуттів?
Я боюся обсягу.
Знаєш що?
Усі прийшли тебе підтримати і висловити свою любов.
Я найбільше.
Заходьте.
П'ять хвилин.
- П'ять хвилин. Бувай! - Дякую.
Запали.
Ця мить, коли хтось це каже, це така напруга.
П'ять хвилин.
П'ять хвилин, Андреа.
Усі зморшки на моєму обличчі
Розповідають тобі мою історію
Стільки історій мого життя
І як я дійшла сюди
Але ці історії нічого не означають
Гаразд.
Щоб сказати, що це правда
Я створена для тебе
Я долала вершини
Перепливла океан
Я перетнула всі лінії І порушила всі правила
Але я зробила це для тебе
Бо коли я була без грошей
З тобою я почувалася на мільйон Саме так
Я створена для тебе
Повірити не можу, що я тут.
Дякую.
Дякую, що прийшли.
Під час першого курсу хіміотерапії
майже все волосся на тілі випало.
Моє феміністичне волосся на ногах перекочувало на підлогу.
Я зробила першу бразильську епіляцію
без воску.
Але мої брови трималися.
Дві товсті гусениці, які відмовлялися злітати метеликом з мого лиця.
Мама подзвонила вранці і сказала:
«Андреа, ти не повіриш, що сталося.
Твій батько прокинувся без правої брови».
Минуло три роки, три роки, народ,
а татова брова не відросла.
Я так розумію, тато втратив брову, щоб я зберегла свої.
І щоб повірити в це, не обов'язково вірити в дива.
Треба лише вірити в любов.
Я не природний талант.
Я не з тих, хто вражає з першого погляду.
Моє життя пройшло в шкаралупі.
Роками не знаючи дощу.
Життя в укритті.
Звісно, краса йшла за мною слідом.
Вона йде за всіма.
Але я вирішую втекти.
Сховатися в турботах, жалю, в обіцянках потойбічного життя
або закінчення тижня.
Тоді якось
у червоному оксамитовому театрі в Новому Орлеані
я бачу, як на сцену виходить Мая Енджелоу.
Сімнадцять повільних кроків до мікрофона.
Вона вдихнула перед промовою.
Було чути, як Бог народився в цьому подиху.
У мене ніколи не було такого відчуття.
Вдома у мене були спроби знайти назву цьому відчуттю:
«мурашки».
Мені спало на думку: «Я зможу».
Зірвати попереджувальну стрічку зі свого життя
і дозволити всім його торкатися.
Кейтлін Кларк по телевізору
у третьому сезоні з «Гокайз»,
кросовер наче ключ пташиний,
що проривається крізь фарбу, як мазок пензля Мікеланджело:
222 мурашки.
Моя молодша сестра, уперше твереза за 14 років,
подзвонила сказати, що в мами зелені очі:
550 мурашок.
Якоїсь миті усе стало таким:
щире вибачення, любовний вірш ворога,
місяць, що здіймається над континентальним вододілом.
І раптом ніщо у світі не помирає.
Ви колись так почувались?
Мить, коли ніщо у світі не помирає?
888 мурашок.
Я у своєму домі, чотири місяці хіміотерапії,
дивлюся, як мої вії падають на щоки
і розумію, що це 400 бажань, які б інакше мені не загадалися.
Від магії тепер не втечеш.
Краса впіймала мене і не відпускає.
А що стосується світового рекорду —
якщо хтось поб'є його після мене,
а його поб'ють після мене,
мені це так сподобається,
що без будь-яких зусиль
я його знову поб'ю.
Так, Ґіббі!
Моя подруга сказала: «А якщо ти — кохання твого життя?»
«ВАЛЕНТИНКА-БУМЕРАНГ»
Мені подумалося: «Боже мій, сподіваюся, це неправда,
бо я не мій тип».
Тож о 12:31...
«ЖИВИЙ ДОКАЗ»
...коли він вирішив не робити цього, вирішив врятувати своє життя,
це був і мій вибір.
Моє серце, мій мозок пішли додому з живим доказом.
Наступний вірш для Меґ
і що...
Коли я називаю рак Великим Р...
«РИБКА-ЯНГОЛ-ОХОРОНЕЦЬ»
...лише вона знає, що я кажу про океан,
де ми натрапили на власний «Титанік» і не втонули.
І її серце було дверима,
що відчинилися так широко, що зірвали завіси
і тримали мене наплаву,
навіть після операції,
коли мене цікавило лише що зі мною.
Той, хто думає, що поезія легковажна,
ніколи не відчував потреби передати словами те, що передати неможливо,
і зробити це красиво.
Дякую всім, що прийшли.
Ви не уявляєте, як це для мене важливо.
Дуже дякую. Маю надію, усі гарно провели вечір.
Я всіх вас люблю.
Дякую, щиро і від усього серця.
Дуже дякую.
Дякую.
Боже мій!
Аж не віриться.
Боже мій.
Ти плачеш з любові?
Так.
Це було так класно. Дуже класно.
Це було чудово.
У мені було стільки емоцій, мені здавалося, що я...
Я наче кулька, наповнена почуттями, що от-от вибухне.
Було відчуття вразливості, як ніколи в житті.
Під час останнього візиту мій онкомаркер був низький.
Тож замість того, щоб вводити препарат,
ми вирішили спершу зробити томографію.
Тому тепер я чекаю на результати.
Мені не спалося всю минулу ніч.
Мені було дуже боляче.
Здавалося, що моя тазова кістка ламається.
На мій телефон прийшли результати томографії,
і вони досі не відкриті.
Це дуже важко, бо...
Що це було?
- Он там. - Що?
Це було так мило.
Наче птах прийшов на допомогу.
У нас у дворі було дві горлиці, яких ми назвали Закохані.
Вони були тут кілька місяців.
Але ось уже кілька тижнів
тут тільки одна горлиця.
Це звук горлиці.
Пошукавши інформацію,
мені стало сумно, бо кажуть, що горлиці паруються на все життя.
І якщо хтось з них помирає...
тоді горлиця рік сумує,
шукаючи...
собі партнера.
Але зараз мені було б радісно,
якби інша горлиця прилетіла
і все виправила.
Може, інша горлиця знайшла краще дерево
і така: «Ходи сюди».
Бо це...
Ні.
Я б не проти залишитися з тобою на поганому дереві.
Я візьму результати томографії, і ми відкриємо їх тут.
Мені погано.
Мені теж.
Так, він усюди.
- Можна прочитати, сонце? - Чекай.
Дай мені хвилинку.
«Накопичення в лімфовузлах 2 рівня...
з обох боків, клінічне значення невстановлене.
Динамічне прогресування метастаз
у грудній клітці, животі й тазі».
Мабуть, це те, що я відчуваю.
Воно всюди.
Страшно, що і в моєму животі.
Я думаю, що коли я отримую новини,
я повертаюся в поточну мить.
Так значно легше.
Це добре!
Мені подобається відчувати надію.
Але я все одно надіюся.
Правда?
Бляха! Мені дуже не хотілося, щоб у всьому моєму тілі був рак.
Дуже не хотілося.
Коли надійшли останні новини,
мені подумалося:
«Я помру від цього і дуже скоро».
У мене був намір поїхати кудись із Меґ,
мені думалося: «Ця поїздка має на меті показати, чи я зможу...
віддатися життю,
повернути собі радість».
Тож ми поїхали...
І я насолоджуюся миттю.
Раптом увесь тягар почав спадати з мене.
Наче весь світ змінив колір.
Пригадую мої думки на початку
про два роки життя.
Мені здавалося, що це так мало.
А тепер... Я думаю:
«Бляха, це так багато».
Секунда — це багато.
Хвилина, що я сиджу тут із Меґ і дивлюся в її обличчя — це багато.
Мені залишилося два роки?
Здається, останні роки
я живу значно довше, ніж усі роки перед тим.
Це просто, бляха... ого!
Я...
У мене є життя.
І...
Я знаю, що не помру сьогодні. У цьому є якась певність.
Тому, ого...
у мене буде завтра.
А що далі?
Я не знаю.
Я хочу жити таємницею.
Я хочу...
щоб моя остання секунда була...
«Чорт, от би мені ще мільйон таких».
Подаруй мені світлі роки
І не забудь про темні
Журба — це вокалістка в моєму гурті, Вона — старий пасажирський фургон
І коротка стежка до правди
Повчися в тіней
Вони ростуть у найтемніших закутках
Якби нас не вжалило стільки разів Чи ми б дійшли
У цей рай на землі Який я не хочу втрачати?
Підійми щасливу монетку
І я вийду за тебе через гроші
Моїм зубам мудрості «Новокаїн» не потрібен
Я хочу все відчути
Солоне, кисле й солодке
Я хочу цілувати тебе і писати Ім'я любові на стінах, що руйнуються
Покладу їх біля ніг твоїх
Разом із рештою мене
Солоне, кисле
Й солодке
Вийди на ґанок
Поглянь на досконале небо
Що тримає сонце й місяць І грозовий червень
Вчить птахів і дощ літати
Мені не потрібна досконалість
Я лише хочу торкнутися правди
Я хочу плекати спроби, життя і смерть
І робити великі помилки Які роблять люди
Підійми щасливу монетку
І я вийду за тебе через гроші
Моїм зубам мудрості «Новокаїн» не потрібен
Я хочу все відчувати
Солоне, кисле й солодке
Я хочу цілувати тебе і писати Ім'я любові на стінах, що руйнуються
Покладу їх біля ніг твоїх
Разом із рештою мене
- Більше нічого не треба - Більше нічого не треба
- Життя — любов, якою я кровоточу - Життя — любов, якою я кровоточу
Солоне, тоді кисле
Тоді солодке
Таке солодке
Життя — любов, якою я кровоточу
- Таке солодке - Таке солодке
Таке солодке
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин