Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg er Graham Hornigold, tidligere konditor for Hakkasan,
og nu kagekonsulent med Michelinstjerne.
Og konditor Graham Hornigold.
Du skal være præcis. Du skal forstå teknik.
Og du skal forstå smag.
Der er ingen større kærlighedserklæring end at lave mad til en.
Jeg vil tage mig godt af ingredienserne
og give dig noget mindeværdigt, forhåbentlig.
På en god måde.
Hvorfor er der røg overalt? Hvad skete der med min pandijan?
Jeg mødte Heather, da hun kom til jobsamtale.
Hun var ambitiøs.
Klog og velformuleret.
De første par år var det et platonisk og professionelt forhold.
Men vi kom hinanden nærmere over et stykke tid.
Det klikkede bare.
Jeg synes, vi havde det sjovt sammen med mange gode oplevelser.
Vi rejste og spiste. Der var en gnist. Vi klikkede.
Hun er meget tynd og sund. Jeg er til rødt kød, vin, ost.
Heather er fantastisk. Hun passede perfekt til mig.
Vi var begge enige om, hvor vi ville hen i livet.
Vi ville slå rødder, stifte familie og have eget firma.
Vores firma var et konsulentfirma om bagværk.
Graham var som et løg. Der var så mange lag i ham,
der skulle væk, før man kom ind til kernen.
Og jeg indså tidligt, at der var mange traumer,
som nok ikke var blevet bearbejdet.
Jeg havde det perfekte liv, syntes jeg.
Livet var godt med Heather.
Men lige når du tror, du har styr på livet,
indser du, du ikke kan undslippe din fortid.
Jeg holdt aldrig op med at elske dig.
Hvorfor kom hun ind i vores liv?
Du tror, hun er den, hun siger, hun er.
Men hun ødelægger liv.
Intet vil ændre mig.
SVINDLET AF MOR
Jeg blev født i Tyskland på en britisk base
og var i familiepleje som toårig i to år. Jeg ved ikke hvorfor.
Og flyttede så til St. Albans med min stedmor og min far.
Jeg kendte ikke min mor. Min far talte aldrig om hende.
Jeg fantaserede om, hvem og hvad hun kunne være.
Men det var ikke noget, jeg gad tænke på,
for det var selvfølgelig ret hårdt ikke at kende sin mor.
Du har ikke din mor.
Graham vidste ikke, hvem hans rigtige mor var.
Der manglede noget i hans liv. En del af puslespillet var der ikke.
Og jeg tror, han længtes efter at føle kærlighed
og føle den forbindelse med familie.
Vi ryddede op på loftet og fandt en fødselsattest.
Indtil da havde jeg aldrig spurgt til hans biologiske mor.
Jeg har min fødselsattest.
Født den 26. november 1974
på et britisk militærhospital i Münster, Vesttyskland,
til min far
fra Royal Engineers og fra King's Lynn,
og min mor, der står her som Haton Hornigold, tidligere Mahamud,
hvilket tyder på muslimsk herkomst.
Vi sagde: "Lad os finde ud af, hvem hun er."
Og vi begyndte at google hende
og søgte på hende ud fra navnet på dokumentet.
Vi mente, hun måtte være sidst i 70'erne, i starten af 80'erne.
Men vi kunne ikke finde noget om hende. Det var, som om hun ikke fandtes.
Og efter et par måneder opgav vi og tænkte ikke over det mere.
En uge senere fandt ud af, vi er gravide.
Vi sagde: "halleluja!"
Heather var henrykt, det var skønt.
Vi var begge glade for, at vi var gravide.
Vi slog os ned, og det var en ny begyndelse.
Vi var så glade.
Men en uge senere kom der rapporter om, at covid-19 var begyndt.
Så vi var begejstrede: "Fedt, vi er gravide."
Men verden ændrede sig også hurtigt dengang.
Karantænen kom.
Vi lavede intet andet end at arbejde med vores hobbyer.
Det var en fantastisk tid til at have kvalitetstid sammen
og lege i køkkenet og udvikle opskrifter
og bare lave mad til hinanden og passe på hinanden.
Heather, kig på mig.
Heather!
Den bedste tid i forholdet. Det må jeg sige, den bedste tid.
Sæt dig højere op. Højere. Skub den op. Så ser jeg slank ud.
Og så pludselig fik vi en mail ud af det blå.
Jeg husker det tydeligt. Jeg var ude foran, og min mobil brummede.
Og jeg kiggede på den: "Er det rigtigt?"
Graham kom hen til mig lidt forvirret: "Se lige den her mail.
Det er en dame, der siger, hun er min mor. Tror du, det er rigtigt?"
"Hej, Graham. Jeg ved ikke, om du får den her.
Jeg har ledt efter en måde at kontakte dig på og fandt denne e-mail."
"Jeg hedder Dionne. Før hed jeg Theresa."
"Graham blev født i Tyskland og taget fra mig til England."
Du siger, jeg er født i Tyskland. Det ved meget få.
"Hvis det giver mening, og du er den, jeg leder efter,
vil jeg gerne høre fra dig. Hvis ikke, må du undskylde.
Venlig hilsen, Dionne."
Ja.
Wow.
Wow, når jeg læser det. Jøsses, mand.
Ja.
Jeg skriver tilbage: "Er det oprigtigt?" "Ingen vitser, svindel og så videre."
Du fandt mig på internettet. Det får mig til at sige "okay".
Hvad ved du ellers?
I løbet af de næste par uger svarede jeg med en række spørgsmål.
"Hvad var mit mellemnavn?" Jeg har ikke et.
JEG GAV HAM IKKE ET MELLEMNAVN. GJORDE EN ANDEN DET?
Svarene, der kom tilbage, var de rigtige svar.
HVORNÅR BLEV GRAHAM FØDT? GRAHAM BLEV FØDT I NOVEMBER 1974
Graham sendte en opfølgningsmail og bad om flere detaljer.
Og igen kom de rigtige svar tilbage.
Jeg tænker ikke: "Jeg vil ikke vide, hvem du er, og hvem jeg er."
Det er det første, jeg vil.
Gid vi aldrig havde modtaget den mail.
Fordi det var starten på noget, man aldrig ville tro, kunne ske.
Dionne boede på et hotel oppe i Liverpool.
Hun inviterede os til Liverpool et par dage for at møde hende.
"Jeg har hotelværelset klar til jer. Kom, jeg ordner det hele."
Vi vidste ikke, hvad der ville ske.
Der var en nervøs spænding og lidt frygt for, hvordan det ville gå.
Da jeg kom tættere på hotellet, satte angsten og det hele ind.
Man håber, de er alt det, man troede, de ville være.
Jeg tror, han holdt følelserne inde.
Da vi kom til Liverpool, kom det ud, og det blev virkeligt.
Hej, min skat.
Den følelse, jeg havde, da jeg mødte hende første gang,
var ikke at være en baby,
men det føltes, som om jeg var nogens baby.
Hvis du forstår.
Forestil dig det. I 45 år har du ikke mødt din forælder.
Som barn har du aldrig haft det særlige bånd mellem mor og barn.
Men det er der øjeblikkeligt
fra det øjeblik, I ser hinanden.
Du holder nogens hånd for første gang,
og øjeblikkeligt tænker du: "Det er min mor."
Det kan jeg ikke forklare.
Det er ligesom, når man har hud-mod-hud kontakt som spædbarn
og har forbindelsen i noget tid. Forestil dig det, bang,
lige foran dig. Straks.
Det er forbindelsen. Sådan føltes det.
Så jeg følte det straks: "For helvede da, det er min mor."
De var bare så glade for at møde hinanden. De lignede hinanden.
De havde de samme manerer. Der var straks forbindelse mellem dem.
Dionne var virkelig så indbydende over for mig.
Hun sagde straks: "Jeg er din svigermor og er her for dig.
Jeg er så spændt på, barnebarnet kommer. Hvor herligt."
Hans ende er her. Hovedet er på den anden side.
"Tænk, jeg fandt min søn, men jeg får også et barnebarn."
Hvorfor filmer du?
Han laver en video.
Smil, mor.
- Ja, skat. - Smil.
Næste morgen vågnede Graham med en følelse af
nok lettelse over, at han havde fundet sin mor, og alt var godt.
Der var stor glæde, men der var også meget sorg.
Dionne hentydede til, at Graham blev taget fra hende med magt,
og at hun ikke kunne hindre det.
Og på det tidspunkt var de i Tyskland, og hun vidste ikke, hvor han var.
Graham blev faktisk taget fra hende.
Senere den aften lejede Dionne et privat værelse.
Hun ville tale med Graham alene.
- Er du okay? - Ja.
Så jeg møder Dionne i Liverpool for første gang.
Jeg prøvede at håndtere og bearbejde det faktum,
at hun står foran mig efter 45 år.
Og så måtte jeg håndtere eller prøve at fatte,
at hun siger, at hun har seks måneder igen.
Hun havde seks måneder igen pga. en hjernesvulst og knoglemarvskræft.
Jeg har lidt tid igen. Jeg vil bare smile med dig. Det er alt.
Jeg elsker dig højt, og det vil jeg altid gøre.
Jeg er så glad for at se dig.
Jeg vil gøre alt for at beholde dig.
Lægen havde sagt, hun havde få måneder igen. Hun havde kræft.
Og det var hendes motivation til at finde Graham.
Det var en rutsjebanetur for ham: "Wow, jeg fandt min mor,
men så snart jeg fandt min mor, bliver hun taget fra mig,
og vi skal bruge al den tid, hun har tilbage, sammen.
Det er chancen for at lære hende at kende."
Der kommer et væld af følelser.
Vi prøvede at håndtere lykken og den dybfølte kærlighed,
følelserne i barndommen.
Men samtidigt ved jeg, at jeg mister hende igen.
Meget snart.
En af hendes ønsker var at se havet. Hun vil se havet for sidste gang.
Så jeg satte hende ind i bilen, og vi kørte til havet.
Og det hele er lidt trist, når hun siger:
"Det er nok min sidste gang, men vores første gang."
Det var også en opdagelsesrejse, fordi hun gav mig indblik i, hvem hun var.
Min mor havde boet i Singapore.
Hun fortalte, at hun har forretninger i hele verden.
Gårde, passionsfrugter, mango.
Hvad end det er, har hun mange af disse forretninger.
Palmeolie i Indonesien og Malaysia.
Og hun snakker med bekendte i hele verden.
Hun talte 18 sprog.
Ja, 18.
Skørt.
En fyr ringede fra en frugtfarm midt i junglen et sted.
"Jeg taler med dig senere. Okay?"
Men de taler til hende, som om hun er deres mor.
"Mama." Og man spørger: "Hvorfor kalder alle dig mor?"
Hun fortalte, at hun gav penge til landsbyboerne,
så de kunne brødføde sig selv, og de dyrkede marker.
Hun viste videoer af hende og hendes kolleger,
der delte pakker og mad ud til de fattige.
Hun har god forretningssans.
Men ovenikøbet er hun gavmild. Hun er fantastisk.
For Graham var det en opdagelsesrejse for at udvikle kærlighed mellem de to.
Jeg tror, forbindelsen voksede ret hurtigt.
Hun foreslog, at hun kom ned til London i et par uger.
Hun besluttede sig for at bo på hotel.
Og...
...meget overraskende
vælger hun et femstjernet hotel ved floden.
Hver dag bestiller hun den bedste champagne og kaviar.
Det kommer til bordet.
EFTERMIDDAGSMAD, 5.003,55 MINIBAR DRIKKEVARER, 10.009,12
Hun ser veltilpas ud i sine omgivelser.
Er du klar?
Hun flytter fra et femstjernet hotel til et andet. Hun bruger mange penge.
Og folk kendte hende. "Hun har boet her før.
Hun er en af vores bedste kunder."
Vi tænkte: "Den kvinde er åbenbart rig."
Min mor fortalte mig, at der var to kilder til hendes rigdom.
Den ene var hendes forretningssans.
Den anden var...
Hun fortæller mig, at hun er
et uægte barn
af den tidligere sultan af Brunei.
Hendes familie og den tidligere sultan af Brunei havde givet hende penge.
Den familie er faktisk utroligt rig.
Det er fantastisk i den forstand at...
Hvem ville tro på det?
Men den virkelige øjenåbner for mig, og det er helt vildt,
er, da vi går på The Dorchester.
Det er et fint, femstjernet hotel i Park Lane.
Alle og enhver kendte hende.
Fra dørmanden til receptionisten og portieren.
De placerer hende midt i restauranten,
hvor hun sad glad om eftermiddagen og drak et par flasker champagne.
Og det går op for mig...
Får hun denne service, fordi folk ved, hvem hun er?
Fordi hotellet er ejet af Bruneis kongefamilie.
Jeg sidder der med dyb respekt
og tænker: "Wow. Det er min mor."
Dionne begyndte at købe den ene gave efter den anden til Graham.
Skræddersyede jakkesæt.
Tasker. Designertøj.
Jeg har aldrig haft en god bil.
Men da jeg mødte min mor...
"Søn, jeg har ikke set dig i 45 år.
Du har aldrig fået en gave af mig. Jeg køber en gave til dig.
Jeg vil fjerne 45 års smerte." Det var ordret, hvad hun sagde.
"Lad os købe en bil til dig."
Luk den.
Selvfølgelig.
Jeg havde en samtale med salgschefen for Rolls-Royce.
Jeg trak ham til side og sagde: "Kender du hende?"
Og han sagde: "Ja, hun har købt to Phantom'er af mig før."
Derefter kommer vi forbi en Land Rover.
Hun kalder på mig.
"Søn, hvilken kan du lide?"
"Den ser fin ud, mor."
Du kører i en ny Land Rover med mor efter 45 års adskillelse.
Hun er så glad, fordi hun har købt en gave til sin søn.
Og jeg er sådan...
"Det er utroligt."
Men samtidig syntes hun også, at Heather havde brug for en bil,
så hun ikke følte sig udenfor, når jeg fik en bil.
Der er din bil.
Hvad siger du så?
Tak, mor! Den er fantastisk.
Vi kørte derfra og sagde begge to: "Det er helt vildt."
To måneder efter det første møde
får Heather veer.
Vores søn er på vej.
Og jeg sørgede for, at hun havde tasken, og alt var klar.
Man går ind til et livsforandrende øjeblik.
Det var en meget lang, svær fødsel.
Jeg var bange for, om hun ville klare sig,
fordi det var stressende, og det var traumatisk.
Jeg fik blodtransfusion i fem timer bagefter.
Det var lidt... Det var lidt hårdt.
Men så fik vi et skønt barn.
Man ser på ham: "Det er det bedste, vi har bagt."
I det øjeblik du får et barn, ændrer idéen om kærlighed sig.
Det er dit overvældende ansvar at elske og beskytte det barn.
Og være alt, det barn har brug for.
Fantastisk.
Alt, hvad man kunne ønske sig.
Men jeg har lige lagt min søn i seng, da jeg får en besked fra min mor.
Hun siger, hun har tisset blod.
Vi læste om det, og det sker med den sygdom, hun havde.
Jeg tænker: "Jeg skal også håndtere det."
Jeg vil ikke have det sådan, søn. Jeg vil bare have fred.
Jeg er så bange.
Vi har en nyfødt søn, og min kæreste har desperat brug for hjælp.
Og så har jeg en 85-årig kræftpatient.
Jeg kan ikke efterlade hende på hotelværelset. Hun er der alene.
Og jeg kan ikke forlade Heather og barnet.
Og i mine øjne er det nemmere, hvis de begge er i samme hus,
og jeg kan prøve at være der for begge, men det er da ikke ideelt.
Ved du, hvad jeg mener? Det er ikke ideelt, vel?
Så jeg hentede hende.
- Kommer barnet til at græde i aften, mor? - Bestemt ikke.
Og hvis han gør?
Så passer jeg ham. Fra i aften holder jeg barnet.
Jeg tager mig af barnet. Han græder aldrig. Bare vent og se.
Min mor var meget ekstatisk over, at hun fik chancen for
at holde sit barnebarn.
Hun har seks måneder igen. Ikke engang det længere.
Lige efter jeg fødte,
ændrede Dionne i høj grad sin væremåde over for mig.
Hej, Heather.
Ved du hvad? Du er en meget stædig dame.
Du giver mig 20 minutter til at se mit barnebarn.
Du går ovenpå. Du kommer aldrig ned med ham.
Den følelse af at være nybagt mor blev jeg frarøvet,
fordi Dionne er der.
Jeg synes ikke, jeg fik lov til at fejre at blive mor.
Er der noget galt?
Kan du lide bedste? Ja.
Der er en asiatisk mor, som fortæller dig, hvordan du skal passe dit barn.
Du har en træt, udmattet og åbenhjertig mor,
som siger: "Øjeblik. Det er mit hus, det er mit hjem.
Det er min søn, og jeg passer ham, som jeg vil."
Og jeg er sådan...
"Det her går ikke."
"Jeg er sulten, far."
To måneder efter fødslen
taler Dionne og Graham om en tur til Schweiz
for at hente nogle penge, hun havde adgang til,
og give Graham dem.
Hun har en formue, hun vil have, vi arver.
Planen er at tage til Zürich for at underskrive dokumenterne,
som ville gøre det muligt.
Dionne havde sagt, at de her advokater ventede ham.
Bankfolkene ventede ham. Alt var arrangeret. Bare tag afsted.
Underskriv papirerne. Og så ville det hele blive ordnet.
Jeg sagde ærligt talt: "Tag til Schweiz.
Giv mig ro i fire dage, helt fint. Bare giv mig lidt tid alene."
Min mor prøvede at forberede mig på det, der ville ske,
som var at overtage hendes forretning efter hendes død.
Zürich er en by, der lever af penge og respekterer dem.
Den tager dem alvorligt.
Hvis jeg dør snart, er du mangemillionær.
Det kan jeg sige dig. Jeg sætter alt i dit navn.
Hun sagde, at jeg havde eksponentiel rigdom.
Så jeg skulle åbne en schweizisk bankkonto.
Jeg skal underskrive nogle papirer for banken i Zürich.
Og møde private egenkapital advokater,
andre bankrepræsentanter fra velhavende banker.
Vi ankom i Zürich og tjekkede ind på et femstjernet hotel.
Meget fornemt. To-stjernet Michelin-restaurant.
Meget dyrt.
Hej, min kære!
Vær sød at ringe til mig.
Jeg er i Schweiz.
I den tid talte min mor hele tiden med den schweiziske bankmand.
Deres samtaler om penge er væk fra mig.
Men hun sagde, vi skal have 20 millioner
for at åbne en schweizisk bankkonto med den bank.
Et-nul-nul. Det er 100 %.
Jeg ringede til en ven, som var i Zürich.
"Hej, makker, jeg er her. Vil du møde os til en drink?"
Jeg sagde: "Meget gerne." "Og du kan møde min mor."
Okay, ja. Sig hvornår, så kommer jeg.
Jeg mødte Graham for længe siden.
Vi arbejder sammen.
Jeg begynder at lære fra konditormesteren. Han er en af mest populære kokke i London.
Vi blev rigtigt gode venner.
Meget nære.
De boede på et af de dyreste hoteller i Zürich.
Jeg satte mig ned, og han sagde: "Det er min mor, Dionne."
Han var som et lille barn. Jeg havde aldrig set ham sådan.
Han var som en baby. Som om han bare var født på ny.
Tillykke med fødselsdagen
Min søde søn
Tillykke med fødselsdagen
Til dig
Kys ham!
Mor.
Mor putter den i din mund.
Nej. Det er alt for fornemt.
Vi er på hotellet, og jeg møder bankmanden for at tale om forvaltningsfonde.
Bankmanden er ikke hvem som helst. Han er højt oppe i foretagendet.
To, tre dage senere blev vi inviteret til at møde bankdirektøren.
Og banken er lukket.
Jeg skulle derhen for at skrive under og forstå arven,
og hvordan det ser ud, hvis mor dør.
Graham ringede mig op. "Vi er i banken.
Det sker. Løb herover. Jeg vil se dig her om ti minutter."
Det føles meget, meget underligt, fordi der er så stille.
Vi blev inviteret op i private lokaler over banken.
Vi gik gennem sikkerhedskontrollen og op.
Og vi ender på kontoret.
Dette lokale...
Meget få kommer ind i det lokale.
Og Graham så på mig sådan: "Hvad foregår der?
Det her sker nu."
Jeg tænker: "Hvor rig skal man være for at kunne få en privat bankmand
til at åbne det globale hovedkvarter af den bank i Zürich
for at give dig adgang til et privat lokale over banken?"
Ingen kender hendes rigdom.
Min mors økonomiske ordninger er virkelig komplicerede,
og der var en erkendelse af, at det ville tage lang tid.
Vi underskrev ikke noget til det møde.
Forretningerne var spredt over det hele.
Alle skal forstå, hvilke aktiver der findes globalt.
De taler om hundredvis af millioner.
Flot dans, mor.
Vi tog tilbage til hotellet til drinks.
Jeg tænkte: "For helvede da."
Min ven og jeg så på hinanden. "Hvad sker der?"
Jeg tænkte dengang:
"Mand, dit liv ændrer sig nu.
Det er bare... "Du får mange penge."
Jeg vandt jackpotten.
Graham begynder at tale om store pengesummer.
De penge ville ikke kun ændre hans liv og vores liv,
men også de næste generationers liv.
Det var fantastisk som far at tænke, at familien ikke skulle bekymre sig.
Ikke at bekymre sig om penge? Det ville alle være glade for.
Og du kan hjælpe folk.
Hvordan forbedrer man verden? Hvordan sælger vi hendes palmeoliegårde
og bruger dem til ren energi?
Fordi du har pengene til det.
Fandeme vildt, ikke?
Undskyld sproget.
Jeg er i London. Graham er i Schweiz.
Og en dag kigger jeg vores konti igennem.
Og der er mange penge, som er blevet overført til Grahams navn.
Jeg konfronterer Graham med det
og finder ud af, at pengene går til Dionne.
Hun havde brug for penge. Hun kunne ikke hæve i banken pga. covid.
Mens hun boede på et hotel i London,
spiste vi frokost, og min mor lænede sig over
og spurgte, om vi kan betale en regning,
fordi hun havde svært ved at overføre penge pga. covid.
Hun skulle betale hotelregningen. £1.000 her, £2.000 her.
Fem, ti. Okay, intet problem. Vi får dem tilbage.
Jeg betalte omkring £20.000, £25.000.
Lidt uventet, og vi har ikke et væld af kontanter,
men jeg ville gerne hjælpe min mor. Jeg havde ikke set hende i 45 år.
Jeg ved, hun snart skal dø.
Jeg er vildt forvirret,
fordi Dionne præsenterede det, som om hun havde betalt for alt.
Graham siger, jeg ikke skal bekymre mig.
"Vi får det igen. Du bør ikke bekymre dig. Vi får ti gange så meget igen."
Jeg skriver ned, hvor meget jeg tager fra dig.
Og giver dig de penge. Det sker ikke igen.
Jeg låner penge af dig, fordi du er min søn.
Jeg elsker dig højt.
Turen til Schweiz
skulle oprindeligt være fire dage lang.
Efter de fire dage
siger Graham: "Papirerne var ikke klar.
Advokaten var ikke klar. Vi skal blive et par dage til."
"Okay, bliv et par dage til."
Jeg husker, vi fik meget dyre middage. Rigtig dyre middage.
Vi spiste kaviar.
Vi spiste meget dyr mad hver eneste dag.
Med en flaske vin til $350-400.
Som vand. "Kom med en flaske til."
Hun begyndte at sige: "Nu er du en del af min familie.
For hvis min søn er din bedste ven,
er du en del af familien, så du er mit barnebarn."
Hun begyndte at kalde mig "barnebarn".
Jeg kaldte hende "bedstemor".
Hun sagde til Graham:
"Søn, hvor mange penge skal jeg give din ven?"
Og Graham så på hende og sagde: "Jeg ved ikke, 3,5, 4?"
"3,5 hvad?"
"Millioner, mand."
"Og i morgen ser vi på huse til dig. Jeg køber et hus til dig."
Så jeg forlod hotellet lidt fuld,
og mit liv kan ændre sig efter i aften.
Vi tog ud til et par huse. Det var virkelig dyre huse.
Det var spændende, men jeg kunne ikke se mig bo i de huse.
Det er for meget.
Jeg sagde: "Hvordan kan jeg holde sådan et dyrt hus ved lige?
Jeg har ikke råd.
Det er fint. Jeg påskønner det, men nej."
"Jeg vil ikke give dig 3,5. Jeg giver dig syv millioner."
Men hun forklarer, at hun ikke havde pengene der til at købe huset.
Hun ventede på at få pengene fra et sted i Asien til Schweiz
for at betale for huset, så vi måtte vente lidt.
Ja, du kan ikke nå det i dag. Du når det i morgen. Du prøver virkelig.
Men så skete der noget.
Graham gik på toilettet, og jeg sad alene med hende ved bordet.
Og hun sagde:
"Jeg hjælper altid folk.
For at hjælpe dig skal du give mig noget.
Jeg vil have noget af dig."
Og jeg tænkte: "Hvad taler hun om?"
"Jeg har brug for nogle penge fra dig.
Men sig ikke noget til Graham. Det er mellem dig og mig."
Jeg sagde selvfølgelig til hende:
"Jeg har ingen penge at give dig. Jeg har ikke...
Jeg er en normal mand og tror på et normalt liv.
Jeg er ikke så rig, så...
Beklager, men jeg har intet at give dig."
Så det fik alarmklokkerne til at ringe.
Og jeg begynder at tænke, at der er noget helt galt her.
Jeg må tænke først. Hvornår tænker du? Når du får så gråt hår?
Det er da for sent, ikke? Ja.
Jeg ville ikke sige noget til Graham,
fordi jeg talte om hans mor, og han var så glad.
Hvis jeg siger noget negativt om hans mor,
ødelægger det mit forhold til Graham.
Hans mor var døende.
Og hun ville være sammen med ham.
Og for Graham var det vigtigere end noget andet.
De her få dage til
blev flere og flere dage.
Jeg er alene i et hus.
Ingen familiestøtte, første barn.
Jeg måtte bede min nabo om at købe mælk og ting fra supermarkedet.
Som far vil man være sammen med familien.
Men jeg havde ikke underskrevet nogen papirer,
hvilket var grunden til, vi tog derover.
Mor er stadig til møder med bankmanden og advokaten.
Og hun presser på for, at jeg bliver.
Så jeg tænker: "Jeg kan ikke forlade hende
og rejse tilbage, for hun er snart væk."
Jeg var på hotellet hver anden dag, vil jeg sige.
Jeg vil prøve at se, hvad der sker.
Det var ikke kun Graham, mig og Dionne.
Jeg mødte så mange på hotellet.
Først så jeg hende ikke, jeg hørte hende. Jeg hørte en stemme i baggrunden:
"Unge mand!"
Jeg vendte mig om, og jeg så denne dame,
som blev ved med at se på min kæreste, fordi hun er kineser.
Det første, hun spurgte mig og om, var:
"Hvilken branche er du i?"
Og jeg var ret chokeret, fordi jeg så en 80-årig dame,
og hun spurgte mig om min branche.
Jeg sagde: "Min finansmand siger, jeg er filmskaber."
Jeg er bare et menneske, som er interesseret i livet.
Det er grunden til, at vi var i Zürich.
Vi ledte efter investeringer til vores nye firma.
Det er ligesom et lille Amazon. Det er en markedsplads
til at sælge eksklusive produkter.
Hun virkede meget fascineret.
Hun sagde: "Du skal tale med min advokat."
Hun havde en advokat fra et godt advokatfirma, der kom dagligt,
og en bankmand fra en stor schweizisk bank.
Hun virkede meget rig.
Hun sørgede for, man vidste det.
Hun sagde: "Jeg er sultanen af Bruneis uægte barn."
Jeg har hørt skørere historier, så det er ingenting.
Advokaten tjekkede aftalen. Og hun underskrev papirerne.
Okay, her er kontrakten.
Hun købte 20 % af vores aktier.
Så 2,5 millioner schweizerfranc for 20 % af firmaet.
Så sagde hun: "Nu har I en investor."
Hun var virkelig indtagende.
Charmerende.
Vittig.
Det var sjovt.
Og hun kaldte min kæreste "barnebarn".
Så det blev en personlig rejse for os.
Og så sagde hun "barnebarn". Det kaldte hun mig. "Barnebarn.
Kan du skaffe mig 2.000 euro?"
Hun havde problemer med at få penge
på grund af covid og med at overføre de konti.
Jeg sagde: "Ja, intet problem."
Stil den tilbage. Her.
- Mange tak. - Sig til damen...
Hun skulle være vores investor.
Og i asiatiske kulturer
er der tradition for at give gaver.
Der er en forpligtelse, når du modtager noget, til at give noget.
Hun sagde bare: "Lad os gå ud og shoppe."
Vi købte varme støvler til hende.
Hatte.
Håndtasker.
Kjoler.
Hun prøvede en frakke.
Den kostede vist 8.000.
Hun sagde: "Jeg elsker den frakke."
Og jeg betalte for den.
Vi købte meget champagne til hende.
Åh gud, vores regning for champagne må have været 10.000.
Hun sagde: "Sig intet til Graham."
Jeg måtte ikke sige det til Graham, fordi hendes søn ikke måtte vide,
at hans velhavende mor, som endelig fandt ham,
måske havde problemer med at få nok penge i øjeblikket.
Så jeg havde svoret, at jeg ikke ville fortælle Graham noget.
Jeg bliver mere og mere bekymret for, hvad der sker derovre.
De kontrakter, som Dionne taler om, de penge, Dionne taler om.
Intet af det sker rent faktisk. Der bliver bare talt om det.
Og jo mere jeg spurgte Dionne,
jo mere prøvede Dionne at skubbe mig ud og få mig ud af billedet.
Hej, Heather. Jeg vil faktisk ikke tale med dig,
fordi du gjorde mig så ked af det.
Jeg husker alt. Jeg har kun brug for respekt.
Hun talte til en med en intensitet, man aldrig havde følt fra nogen før.
Hun viste denne sjove, glade,
"lad os feste og hygge os"-personlighed over for Graham.
Og så er der en virkelig dyb, grim understrøm,
som kommer ind under mod mig.
Og det ser Graham ikke.
Hvis jeg går op, og du falder og slår hovedet og aldrig vågner,
er jeg i knibe.
Jeg begyndte at blive meget bekymret,
for nogle dage lå hun bare på sofaen og rørte sig ikke.
Mager og hvid og helt drænet for energi.
Jeg spurgte: "Har du det godt? Lad os gå til lægen.
Hvad slags medicin har du brug for?" Hun har en stor pose medicin.
Jeg beder Gud om at tage mit liv i aften.
Jeg må hellere dø.
Hun sagde: "Ved du hvad? Jeg har fået nok. Lad os ende det nu."
Og hun stiller sig op på balkonen, og man skal trække hende ned.
Det kan være kl. 01.00, 02.00, og så sidder man der bare ængstelig.
"Kommer jeg hjem og finder hende død?
Eller vil hun gøre noget midt om natten?"
Jeg elsker dig højt. Det skal du huske.
Da julen begyndte at nærme sig,
fortalte Graham mig, at hun faktisk nægtede at lade ham tage hjem.
Det var den første jul med vores søn, og han var tre måneder.
Og for mig var det så vigtigt, at Graham var der.
Jeg vil hjem til jul. Jeg måtte kæmpe for at tage hjem til jul.
Jeg har lovet Heather, at jeg kommer tilbage.
Graham kom hjem om aftenen juleaften.
Og han ringede den morgen og sagde: "Jeg kommer hjem i dag."
Hvilket jeg var så lettet over.
Og den aften jeg rejste, fik jeg en masse beskeder.
Billeder af, hvor trist hun er,
af en dame, der er knust over, at hendes søn har forladt hende.
Og hun er grædefærdig. Men samtidig er jeg tilbage.
Jeg var ekstatisk over at se min søn og Heather.
Han var vokset meget på to måneder. Jeg lavede julefrokost.
Jeg syntes, det var hyggeligt.
Jeg hyggede mig med dem juledag og det hele.
Julen var den værste jul, jeg har haft,
fordi vi havde et kæmpe skænderi klokken 04.00 om Dionne.
Jeg sagde til Graham: "Det er ikke okay.
Du forsvandt i to måneder
og ankommer i sidste øjeblik, som om intet er sket."
Heather påpegede, at der blev drevet en kile mellem os.
Jeg sagde: "Du er skør."
Jeg skulle bare
lade dem elske hinanden.
Savner du din mor?
Godt.
Graham og jeg ville tilbage til New Zealand
for at vise barnet frem til min familie og mine forældre.
Så jeg prøver at bestille billetter.
Dionne prøver at overbevise Graham om, at han ikke kan rejse,
fordi hun dør i det tidsrum.
Jeg har været meget til lægen. Jeg har været på hospitalet.
Jeg er syg.
Jeg kan næsten ikke gå nu.
Hvor er min søn?
Vi ville til New Zealand i seks uger
i slutningen af januar, seks måneder efter mor fortalte mig,
at hun havde fået den diagnose.
Hendes tid var stort set inde. Og hun gjorde det meget klart,
at lægerne nu havde givet hende uger eller dage at leve i.
Jeg er en syg kvinde. Og jeg er gammel.
Jeg vil bare være sammen med dig så meget som muligt.
Graham var virkelig ked af det.
Han har et væld af følelser,
fordi han er overbevist om, at hun dør.
Det er et moralsk dilemma. Gøre, hvad der er rigtigt og sandt
og være hos din kæreste og barn,
eller hvad der er rigtigt og sandt,
og se din mor nyde resten af hendes dage efter 45 års fravær.
Hvilken vej går man?
Hvilken vej?
Hvis jeg dør på et hotel, ved ingen det.
Ingen ved det.
Han vil ikke svigte hende.
Så han beslutter, at han ikke tager med til New Zealand.
Kunne jeg tage til New Zealand og risikere, at jeg ikke kom tilbage
og så min mors død?
Jeg var fuldstændig fortvivlet,
fordi jeg ville væk derfra, Jeg havde brug for plads. Og jeg var så...
Jeg trængte til at se min familie og være sammen med folk, der elskede mig.
Godmorgen, min skat.
Jeg har det fint. Jeg genkender din stemme.
Jeg kom hjem fra en kort tur med Junyan, og pludselig var der en fyr.
En kinesisk fyr, Peng.
"Åh, børnebørn, Jeg skal tale forretning med denne Peng."
Jeg hedder Peng. Jeg er fra Kina.
Jeg har boet i Tyskland i mange år.
Peng havde en forretningsforbindelse, der præsenterede ham for Dionne.
Idéen var, at Dionne investerede i hendes forretning.
Hun ville give min forretningsforbindelse 60 millioner
som en investering til at udvide hendes forretning.
Men i sydøstasiatiske lande tager man ikke kun.
Peng var mellemmand og repræsenterede et medicinalfirma,
som er specialiseret i kræftbehandling.
Han kunne hjælpe hende med behandling
og hjælpe med at få virksomheden finansieret.
Min forretningsforbindelse tilbød Dionne en gratis banebrydende kræftbehandling,
som kun er tilgængelig i Schweiz.
Denne behandling er helt gratis.
Jeg har terminal kræft. Jeg dør måske om en måned.
Jeg dør måske om to måneder. Hvem ved? Kun Gud ved det.
Dionne sagde: "Jeg vil ikke have behandlingen. Jeg er døende.
Men han kunne give mig nogle penge."
Hun talte om, at hun ville omfordele pengene til folk i nød,
og at denne pengestrøm vil gavne nogen.
Vi gav hende i alt $50.000.
Hun ville have dem leveret kontant.
Tak, skat!
Hun kommer tilbage til Storbritannien.
Hun lejer en bolig ved floden med udsigt fra gulv til loft over Tower Bridge.
Da hun kom tilbage til London,
betalte mor for alt.
Hver dag ringer hun til bankmanden og advokaten
for at sikre, at hun fik gjort det, hun skulle.
- Hvordan filmer man? - Følg med nu.
- Filmer vi? - Ja, det gør vi.
Okay, vi er ude.
Mens vi boede i denne lejlighed, havde jeg et par venner på besøg.
Gamle venner fra min barndom.
Themsen.
Tower of London.
Kig herind. Den mest fantastiske lejlighed.
Tak, skat!
Jeg forguder dig!
Meget, meget, meget...
Dionne var så sjov.
Hun var meget flink. Ret karismatisk, faktisk. Hun var...
Hun mindede meget om Graham. Bare nem og varm med et stort smil.
Jeg mødte Graham, da jeg var teenager, cirka 14, 15 år.
Afsløret!
Han nød at gå ud, og jeg ved hvorfor. Det var ikke rart at være hjemme.
Jeg har aldrig mødt hans far, men han drak meget.
Han havde en svær opvækst. Hans far var meget voldelig.
Hans vigtigste motivation til at blive kok var at komme ud af det miljø.
Som kok havde han tag over hovedet, der var varmt, og han kunne få mad.
Min barndom var af og til lidt problematisk.
Der var meget alkohol hos et af familiemedlemmerne,
og jeg har stadig arrene i dag.
Der er det.
Jeg var syv, og jeg tabte en kop te, så jeg blev trådt i hovedet.
Hør her, min far var ikke en rar mand.
Jeg tænker ikke på ham.
Sidst jeg så ham,
var jeg 18 år, og jeg slog ham ned.
Det siger noget om, hvad jeg synes om ham.
Jeg tror, Graham havde mange ubearbejdede traumer.
Jeg har det med straks at elske.
Jeg er alt for åben.
Han prøvede at råde bod på alle de traumer, han havde været igennem.
Og Graham faldt i den fælde
med at ville have sin mors kærlighed og gøre alt for at få den tilbage.
Mens jeg er i New Zealand, bliver det klart,
at det er meget værre, end jeg troede.
Jeg opdagede, at han havde fået
andre kreditkort i sit eget navn, som hans mor havde bedt ham om at få.
Og han havde stiftet gæld,
jeg ikke kendte til.
Da indså jeg, at hun havde manipuleret med Graham.
Da jeg var i Zürich før jul,
boede vi i en suite på et femstjernet hotel.
De gav hende en regning, og jeg faldt næsten ned af stolen,
fordi den var på 25.000-30.000 pund. "For helvede da."
Hun sagde: "Jeg har svært ved at få mine penge.
Jeg får penge."
Så jeg sagde: "fint."
Men de spurgte flere gange. "Jeg kan låne dig penge."
I Zürich havde jeg brugt 15-20.000.
I London havde jeg brugt £20.000 på hotelregninger.
Da hun kom tilbage til London,
brugte vi £10-15.000 til på underholdning og regninger for hende.
I alt på kreditkort? Omkring 20-25.000.
På det tidspunkt havde jeg brugt £80-100.000.
Den næste måned ser jeg
to store beløb blive trukket fra Grahams og min fælles konto
som betaling for disse biler.
Jeg konfronterer Graham: "Hvad fanden er det her?
Hvorfor bliver vi trukket for de biler, som, du sagde, blev købt kontant?"
Dionne præsenterede bilerne som en gave.
Og Graham blev totalt narret af det.
"Jeg køber en gave til dig. Jeg vil fjerne 45 års smerte."
Det sagde hun ordret.
Hvorfor ikke tro på hende?
Hvis jeg kom ind i en familie,
vilje jeg ikke betale for en, jeg lige havde mødt, hvis de nu var en nar.
Hun betalte depositum for at få kontrakten.
Jeg satte den i mit navn, og hun ville betale.
Hun betalte for den bil.
Hun betalte for den.
Jeg betalte ikke. Det gjorde hun.
Men så pludseligt holder hun op med at betale for bilerne.
Jeg indser, at bilerne ikke er købt,
og at der nu er en aftale på plads, og han er ansvarlig for disse biler.
Hvor meget, tror du?
Jeg vil sige over
180.000.
Næsten £300.000 i kreditkortgæld.
Jeg er så pissesur.
Jeg er meget, meget bange.
Man begynder at blive meget bange for, hvem hun er,
og hvor dybt forankret hun er i ens kæreste,
og hvor meget kontrol hun nu har over ham.
Jeg tror, jeg begyndte at indse,
at jeg var i et tog på vej mod en togulykke,
og jeg måtte redde Graham.
Hej, hvordan går det?
Det er virkelig noget rod med ham og hans mor.
Det er det rene vanvid.
Men han er i en helt anden verden lige nu.
Jeg indså, at jeg ikke er nok til at redde Graham.
Og jeg følte,
Juan ville støtte mig og potentielt kunne se det, jeg så.
Det her er svindel.
Graham, hør, hvad jeg siger.
Hun snyder dig og tager penge.
Hun fortalte mig, at hun slet ikke stolede på Dionne.
Hun tror, at hun faktisk er en svindler.
Jeg sagde: "Det tror jeg også. Jeg stoler slet ikke på hende."
Han var så desperat efter at have sin mor ved sin side.
Det vidste Dionne, og hun udnyttede det.
Gid du kunne se i mit hjerte, hvor meget jeg elsker dig.
Da hun holdt op med at betale for bilerne, var det stressende.
Vi taler om tusindvis af pund om måneden for disse køretøjer.
Men hun siger, at jeg ikke skal bekymre mig.
Det var gaver. De ville blive betalt.
Jeg blev beroliget af, at hun altid talte i telefon
og havde samtaler med sin bankmand og med advokaten.
Og det er det eneste, jeg ser hende gøre.
Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige. Jeg ved det virkelig ikke.
Jeg tror, han er helt blind. Ærlig talt.
Han er blevet påvirket af sin mor.
Han er helt hjernevasket.
Der var bekymring over situationen.
Han mister alle sine penge og mister venner, familie. Allesammen.
Han mister alt.
Jeg vidste, det ville blive katastrofalt. Og jeg følte mig magtesløs.
Det er næsten som en slags hypnose,
hvor han ikke ser ting på en rationel og klar måde.
Bare rolig.
Nyd livet.
Hun ringer til mig og siger: "Ved du, at Graham ikke tager sig af mig.
Han vil have mine penge.
Hvis jeg dør, er han ligeglad."
Det de bruger på mig, vil de have tilbage. Hvad er det for nogle børn?
På et tidspunkt begyndte hun at tale ret grimt om Graham
og anklage ham for en masse ting.
Jeg kastede op og hostede blod op.
Jeg skreg: "Søn, åbn døren!"
Nej, det gad han ikke. Jeg vil skide på ham nu.
Dionne påstod, at Graham havde tømt hendes bankkonto
og brugt alle hendes penge,
og andre konti var allerede overdraget til advokaterne.
Jeg har mistet stemmen. Vi tales ved senere. Farvel.
Jeg har ondt af Dionne.
Hun er en gammel dame, kørestolsbruger og 85 år gammel.
Hun lider af tre forskellige former for kræft.
Hej, barnebarn...
Hvis du kunne, så beder jeg dig...
Jeg låner €10.000 af dig. Jeg betaler dem tilbage...
Så jeg gav 10.000 til
til bedstemor.
Jeg kalder hende bedstemor.
Tak, skat. Farvel!
Jeg indser, at jeg må prøve at få min kæreste tilbage og overbevise ham.
Jeg har brug for konkrete beviser for at få ham til at indse, hvad der sker.
Jeg må kæmpe imod Dionne og ikke lade hende slippe afsted med det,
fordi hun skal stoppes.
Så jeg begynder at søge på Dionne.
Jeg vil vide mere om, hvem hun er
og måske finde ud af, hvad hendes motiver og intentioner er.
Det var tydeligt, at hun havde brugt så mange navne i årenes løb,
at det var svært at spore hende
eller finde beviser. Men jeg fandt hendes vielsesattester.
Det første var i 1970.
Det andet i 1984.
Og så et tredje i 1994.
Det er meget mærkeligt,
at på den første attest har hun skrevet, at hendes fødselsdato er 1940.
Men på hendes næste vielsesattest
har hun skrevet, at hun er 34 i 1984,
hvilket ville betyde, at hun er født i 1950.
Hun er allerede ti år yngre, da hun når til sit andet ægteskab.
Dionne har forskellige fædre på hver af disse attester.
I 1970 hed hendes far Mahmud. Og der står ikke flere detaljer.
I 1984
har hun Antonio Lerres, som er død, som sin far.
I 1994
er hendes fars navn Ising William.
Og han er også død.
Og hun har skrevet, at han er violinist.
Hun er aldrig nævnt en far, der var violinist.
Det får en til at indse,
at hvis hun løj på officielle dokumenter, hvilke andre løgne fortæller hun os så?
Hendes baggrund og familie er løgn. Hvad ellers er løgn?
Graham var så hjernevasket, at han ikke lyttede til Heather længere.
Hun spurgte, om jeg kunne hjælpe hende med at få Graham til at se, hvad der foregik.
Jeg sagde:
"Regn med mig. Ja da."
De kom tilbage til Schweiz,
og jeg tænkte, det var et godt tidspunkt at tale med ham alene.
Jeg ankom sent. Dionne var i restauranten.
Så vi gik i hotellobbyen og drak en flaske vin.
Og jeg sagde: "Giv mig en flaske vin til.
Han skal være afslappet."
Så vi drak to flasker vin.
Jeg nævnte ikke, at jeg talte med Heather,
fordi han ville blive vred og lade være med at høre efter.
Det var svært, fordi han var 100 % overbevist om,
at hans mor var oprigtig.
At hun var rig og snart skulle dø, og at alt var sandt.
For mig var det udfordrende,
fordi jeg skulle begynde at spørge Graham om det.
Vi fik et glas vin.
Han sagde: "Du må hellere passe på. Din mor er...
Hun lyver, og det her ser vi som venner."
Hvorfor bliver hun ved med at love dig, at hun får penge, når de ikke kommer?
Hvorfor siger hun, at hun snart dør?
Hun har det bedre end alle os.
Og jeg fortalte ham alt, hvad jeg mente om hans mor.
Han fortalte mig, han havde brug for, at jeg fandt mig selv igen
og "kom ud af den trance, du er i".
Jeg håbede, at det ikke var sandt.
Det kan ikke være sandt. Det kan ikke passe, at du kom ind og...
Efter 45 år og løj om alt.
Man ignorerer ikke beviserne. Man sætter spørgsmålstegn ved alt igen.
Så jeg går tilbage til hendes suite.
Jeg snuser rundt og åbner en skuffe, og der er en lille bøtte med rød madfarve.
"Hvorfor har man rød madfarve?"
Det minder mig om nogle måneder før, hvor jeg modtog et billede
af blod i urinen.
Jeg sagde: "Hvad...
Hvorfor har du rød madfarve?"
Du siger, jeg bruger farven til at lave blod.
Nej, søn.
Sig ikke det.
Jeg laver ikke sjov med nogen.
Hun sagde, det var kinesisk medicin. Man spiser det og gør dit og dat med det.
Jeg er en syg kvinde.
Men...
Jeg håber, jeg overlever.
Vi googlede hendes medicin.
Men det meste af det var mod forhøjet blodtryk,
kolesterol, diabetes.
Alt andet end...
Alt undtagen kræft.
I mine øjne er der ingen kræft.
Hun
løj.
Jeg tog livsforandrende valg baseret på det.
Jeg har taget valg, som har påvirket
min søn, min kæreste.
Og jeg indså, at jeg var ved at drukne i gæld.
Er min morfar virkelig den forrige sultan af Brunei?
- Ja. - Er han?
- Ja. - Tror du på det?
Ja.
Hør, min mor elskede med ham. Hun ville giftes med ham.
Han ville ikke giftes, fordi han havde for mange kvinder.
Det er derfor, min mor hader mig.
Da hun blev gravid med mig, fortrød hun det.
Hendes krop blev udnyttet ved at kneppe den mand.
Hvis du vil vide sandheden, okay?
Så min onkel er den nuværende sultan af Brunei?
Ja.
Du er datter af sultanen af Brunei og en af de rigeste i verden?
Ja, det er jeg! Det vil tiden vise. Det får du at se.
Jeg blæser på, om du tror på mig. Det er op til dig. Vent og se.
Bare det er. Hvis det ikke er det,
og jeg er i denne position efter at have mødt dig, mor...
Jeg ringer om lidt. Jeg skal på toilettet.
Okay, mor.
Farvel.
Man er trængt op i en krog.
Man har ingen kontanter, ingen støtte. Man har ingen udvej.
Det er en dyster situation.
Det er altomfattende. Virkelig.
Man ved ikke, hvad man skal gøre.
Jeg kontakter Action Fraud i Storbritannien,
fordi jeg ved, der er en måde at registrere folk på,
der er sårbare, hvis de bliver manipuleret med finansielt.
Jeg går også til politiet på det tidspunkt og får hurtigt at vide,
at det ikke betragtes som bedrageri, fordi hun er hans mor.
De sagde: "Hun er en kvinde på 80.
Vi ser ikke de forbrydelser. Er du sikker på, det er hans mor?"
Dionne er ikke en typisk forbryder. Hun er kørestolsbruger, hun er i firserne.
Hun har efter sigende en dødelig sygdom. Hun er overvægtig og har dårligt helbred.
Og ingen af de ting tydede på, at hun var kriminel.
Ti måneder efter jeg gav Dionne pengene,
er der stadig ingen fremskridt med investeringen.
Jeg er frygtelig angst.
Jeg tænker: "Narrede Dionne mig?"
Jeg begynder at skrive direkte til Udenrigsministeriet i Brunei.
Og de svarede: "Så vidt ambassaden ved,
er der ingen ved navn Dionne Marie Hanna eller Theresa Haton Mahamud,
som De spurgte om, som er i familie med Bruneis kongefamilie.
Vi må derfor desværre informere Dem om, at vi ikke kan være til hjælp i sagen."
Hvilket indikerer,
at Dionne ikke har nogen forbindelser overhovedet til kongefamilien.
Alle hendes historier er falske, sagde embedsmændene.
Alt kan vise sig at være svindel.
I værste fald er alt tabt.
Og jeg får aldrig pengene tilbage.
Jeg er i stor gæld.
Det føltes ligesom at blive presset ned under vand.
Man kan ikke få vejret.
Der er en stærk hånd, der presser dit hoved under
i det øjeblik, du er ved at drukne.
Jeg øgede presset på hende. Jeg spørger hende direkte:
"Hvornår giver du os pengene tilbage?"
Svaret fra hende var:
"Jeg vil aldrig glemme, hvad du gjorde for mig."
Jeg besluttede, at jeg endelig ville kontakte Graham.
"Du ved, hun får penge fra mig.
Jeg har givet hende et stort beløb.
I alt €150.000.
Graham flipper ud. Han flippede ud dengang.
Da Peng fortalte mig, at han havde lånt hende penge,
sagde jeg: "Så er det dine penge, vi har brugt i London."
Hvilket gjorde mig sløj.
Jeg føler mig sløj.
Så jeg sagde: "Graham, jeg tror ikke, du er en ond mand
eller et slemt menneske.
Hvorfor hørte jeg så mange negative ting om dig?
Og hvorfor fortalte hun mig ting
og andre og sagde: "Sig intet til Graham."
Hvis Graham ringer, så sig ikke noget.
Hold det hemmeligt.
Sig ikke noget. Hold dig for dig selv.
Tal med mig i morgen, når han ikke er her.
Når du får den her, når du er færdig, så slet den.
Lyt ikke til Graham. Lyt til mig.
"Sig intet til Graham."
""Sig intet til Graham", har jeg hørt tit.
Jeg begynder at indse,
at denne kvinde ikke er den, hun siger, hun er.
På grund af et dybfølt behov for accept og for en mor
er jeg blevet snydt.
Hun er en mestermanipulator.
Hun er ikke syg. Hun har ingen penge. Hun er en bondefanger.
Hans venner pressede ham mere: "Hvor er beviset på, at hun er din mor?
Der er en masse løgne her.
Hvor er de konkrete beviser på, at hun er din biologiske mor?"
Jeg bad om en dna-test, da jeg mødte hende.
"Lad os lave en dna-test." "Nej, det er unødvendigt.
Enten tror du på mig eller ej."
Så intet af det, hun havde sagt før, var sandt.
Den eneste måde at finde ud af det på var med en dna-test.
Den dag, vi tog prøven, sad vi på et femstjernet hotel.
To sæt vatpinde.
De sættes i hætteglassene.
Vi fik at vide, at det kunne tage uger at få resultatet.
Jeg ville ikke være i familie med hende.
Hvorfor skulle en fra min familie være sådan der?
Her har vi mine resultater.
Der står:
"Jeg er utvetydigt
99,9 %
den biologisk søn af
frøken Dionne Marie Hanna."
Hun er min mor.
Det er det sværeste at forstå.
Hvorfor gøre det mod din søn?
Omkring tidspunktet for dna-testen var sidste gang, jeg så hende.
Der er pludselig ingen beskeder.
Ingen opringninger.
Hun brød alle sine forbindelser.
Et år efter vi underskrev kontrakten har jeg ingen penge. Ingen forpligtelser.
Ingen kommunikation. Dionne var stort set forsvundet.
Jeg talte med Junyan: "Vi har brugt mange penge.
Over 100.000. Men vi afskriver det som et tab."
Det er en overlevelsesmetode. Man glemmer det og går videre.
Jeg investerede meget af min energi,
tid og kærlighed på en måde.
Men jeg lærte en vigtig lektie.
At se virkeligheden, som den er. Ikke ønsketænkning.
Hej, mor. Jeg ville høre, om du har det godt.
Og jeg ved...
...du har gjort det, du gjorde.
Det har kostet mig, min familie og alle dyrt. Men hvad kan jeg gøre?
Det er gjort, ikke?
Jeg må bare samle stumperne. Og du er væk igen, så...
Hvad kan jeg gøre? Væk...
...igen.
Singapore, Semarang, Indonesien, Brunei, hvor end du er.
Måske forklarer du mig en dag hvorfor.
Måske ikke.
Jeg vil aldrig forstå det.
Pas på dig selv, mor.
Jeg kendte hende i lidt over et år.
Jeg kalder mor
"Dionne" nu,
fordi ingen mor
bør komme ind i nogens liv og gøre det.
Så det er bedst at lade være med at kalde hende "mor".
Det strider imod alt, man synes, en mor bør gøre.
At passe, elske og beskytte et barn, og...
Hun gjorde intet af det. Og hun ødelagde faktisk sit barns liv.
Uden anger.
Hvem er den kvinde?
Jeg er på Google i timevis hver dag for at finde oplysninger om hende.
Jeg arbejdede på et meget luksuriøst femstjernet hotel i Zürich...
Jeg begyndte at kontakte andre
for at prøve at forstå det store perspektiv.
Hun gav faktisk et sæt diamantringe til hotellet,
fordi hun ikke betalte for sit værelse, men de var ikke ægte diamanter.
Da jeg talte med folk, indså jeg, at Dionnes svindel
var meget større end blot Graham og mig selv.
Indtil da troede jeg, at hendes opførsel kun var rettet mod Graham.
Men jo flere jeg talte med, desto større blev forbrydelsen.
Hvor mange penge tabte du til Dionne?
Mindst 627 millioner rupiah.
- Wow. - 41.000.
41.000 dollars?
- Ja. - Wow.
Min kone og jeg behandlede hende som vores egen mor.
Hvornår skete det? Hvornår mødte du Dionne?
I januar 2020.
Okay. I Indonesien?
Indonesien, ja.
Hun gjorde det samme mod dig, lige før hun mødte os.
Først betalte hun for alt selv.
41.000 dollars.
Hun flytter fra det ene femstjernede hotel til det andet.
Vi sagde: "Wow, den kvinde er tydeligvis ret rig."
De andre ofre er mest muslimer i Indonesien, som vil til hajj.
Dionne siger til folk, at hun vil tilbyde dem
et billigere besøg til hajj til den muslimske fejring.
Det hele er løgn.
Jeg var en af dem der betalte for turen, men hun sørgede aldrig for rejsen.
Og jeg er bekymret for, at det samme skete
for hundredvis af mennesker, der blev snydt.
Hun er virkelig en sær snegl. Jeg mener...
Man tænker hvorfor? Hvorfor kom hun ind i vores liv?
Da jeg mødte mor, havde hun en returbillet.
Den var blevet brugt før karantænen til Storbritannien via Bangkok.
Jeg indså det ikke dengang, men hun skulle tilbage
to uger efter karantænen.
Så jeg kan kun formode,
at hvis karantænen ikke var sket, ville jeg nok aldrig have mødt hende.
Hun var en svindler.
Men der er ingen turister, der kommer ind og ud.
Familier med stor formue. Der er ingen mulighed for at tjene penge.
Hvad gør man så?
Går på nettet og finder din søn.
Meget let på den måde.
Hun fortalte os, at hun havde seks måneder igen.
Derfor tager jeg beslutninger udelukkende baseret på hende.
Så hun får det bedst muligt i den tid. Man skal tage hurtige beslutninger.
Man vil have så mange minder som muligt på den korte tid.
Hun må have gjort det i årevis, siden hun kendte alle portiererne,
chefreceptionisten og folk i hotelbranchen, hun besøgte.
Så det skete ikke fra den ene dag til den anden.
Jeg forsker videre, fordi Graham voksede op uden sin mor.
Vi vil vide, hvor hun har været i den tid.
Du kan tjekke, om jeg har en plettet straffeattest, bare tjek det.
Jeg er ligeglad. Jeg har intet.
Det er fra 1982.
"Dionne Hornigold, 41 år, uden fast adresse,
erklærede sig skyldig i fire anklager om at få penge og smykker ved bedrag."
Der står også, at hun præsenterede sig
som en kvinde med betydelige midler og rigdom,
og at hun bedrog folk ved at give løfter, hun ikke kunne holde.
For 40 år siden gjorde hun det også.
Graham var otte år på det tidspunkt.
"Dommeren gav Hornigold to års fængsel, men suspenderede otte måneder af dommen."
Retten hørte, at Hornigold, som blev født i Malaysia,
kom til Storbritannien i 1971.
Hun fik en bøde for tre butikstyverier i februar 1980.
I september samme år fik hun 18 måneders fængsel,
suspenderet i to år efter at have tilstået
at skaffe ejendom ved bedrag."
Gid, jeg havde vidst det.
Jeg ville vide, hvem min mor var.
Det er den, hun er og den, hun har været hele sit liv.
Jeg er blevet snydt af en garvet professionel.
Som tilfældigvis er min mor.
Hej, søn.
Hvad foregår der? Hvor er du?
Jeg er i Malaysia. Jeg vil bare tale med min søn.
Det er over et år siden, Graham sidst så sin mor...
Jeg elsker dig, søn. Jeg elsker dig virkelig.
Virkelig?
Jeg er ked af det, der skete.
Jeg er meget ked af det, der skete.
Ja, det var livsforandrende, mor.
Det er okay. Men undskyld.
Af hjertet, undskyld.
Jeg gjorde, hvad jeg gjorde.
Jeg kan ikke ændre mig, søn. Jeg kan ikke ændre mig.
Pas på dig selv. Jeg må løbe.
Ikke mere pis.
De dage er forbi.
Det er tid til at komme videre.
Dionne besvarede ikke anmodninger om kommentarer.
Hun er aldrig blevet sigtet for anklagerne i denne dokumentar.
Det år, jeg havde med min mor, tærede meget på mit forhold med Heather.
På et tidspunkt håbede jeg på at forsone mig med Graham.
Men meget senere, da det hele var faldet til ro,
konkluderede Graham og jeg, at jeg ikke kom tilbage.
Man bliver mor, og ens barn er ens prioritet.
Og man skal give dem det bedste liv, man kan.
Jeg savner dem hver dag.
Men han er glad. Han har stabilitet og en kærlig familie.
Hvor smertefuldt det end er, hvor stressende det end har været,
har jeg fået orden på mit liv igen.
Jeg indså, at man kan komme sig,
få styr på tingene og fortsætte.
Man skal have de nærmeste venner om sig, som opfører sig som familie.
Forsigtigt.
For mig er det fra køkkenet.
Det er dem, der hjalp mig gennem den sværeste tid i mit liv.
Juan var sådan en god ven.
Da det hele var allerværst, var de der.
Du kan jo lave mad.
Det kalder man familie.
Der er ingen beviser for, at bankmanden eller advokaten
var medskyldige i Dionnes påståede bedrageri.
Tekster af: Pernille G. Levine