Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Graham Hornigold vagyok, a Hakkasan egykori cukrászséfje,
jelenleg Michelin-csillagos cukrász tanácsadó.
És íme az executive cukrászséf, Graham Hornigold!
Pontosnak kell lenni, érteni kell a technikákat,
és érteni kell az ízekhez is.
A szeretet kifejezésének a csúcsa az, amikor főzöl valakinek.
Óvatosan kell bánni ezekkel az alapanyagokkal.
Szeretnék valami emlékezeteset alkotni a számodra.
Remélhetőleg pozitív emlék lesz.
Miért füstöl az egész konyha?
Mi történt a birodalmammal?
Úgy ismertem meg Heathert, hogy bejött hozzám állásinterjúra.
Nagyon motivált volt,
rendkívül okos és karakán.
Az első pár évben a kapcsolatunk inkább plátói és szakmai volt,
de idővel egyre közelebb kerültünk egymáshoz,
aztán csak úgy megtörtént.
Nagyon jól éreztük magunkat egymással, rengeteg jó élményt szereztünk együtt,
utazgattunk, ettünk, jött a szikra, és összejöttünk.
Ő egészségesen étkezik,
én viszont imádom a húst, a bort és a sajtot.
Heather egy csodálatos ember.
Ő volt számomra a tökéletes társ.
A jövővel kapcsolatos terveink is nagyjából egybevágtak.
Családot akartunk alapítani, saját vállalkozást indítani.
A vállalkozásunk cukrászattal kapcsolatos tanácsadással foglalkozott.
Graham olyan, mint a hagyma.
Le kell fejteni a rétegeit ahhoz, hogy igazán megismerd belülről.
Már a legelején rájöttem,
hogy Grahamnek elég sok feldolgozatlan traumája van.
Tökéletes életem volt.
Vagyis annak hittem.
Jó életem volt Heather mellett.
De amikor azt hiszed, hogy végre sínen van az életed,
akkor jössz rá, hogy a múltad elől nincs menekvés.
Mindig is szerettelek.
Miért furakodott be az életünkbe?
Az ember elhiszi neki, hogy ő tényleg az, akinek mondja magát.
Pedig csak ahhoz ért, hogy tönkretegye mások életét.
Soha nem fogok megváltozni.
ANYÁM, A SZÉLHÁMOS
Németországban születtem, egy brit katonai bázison,
majd kétévesen nevelőszülőkhöz kerültem két évre,
de ennek nem tudom az okát.
Aztán a mostohaanyámmal és az édesapámmal St Albansbe költöztünk.
Nem ismertem az édesanyámat.
Az apám soha nem beszélt róla.
Néha próbáltam elképzelni, hogy milyen ember lehet.
De persze nem gondoltam rá túl sokat,
hiszen eléggé fájt, hogy nem ismertem az anyámat.
Nem volt anyám.
Nekem nem volt anyám.
Graham nem ismerte az édesanyját.
Olyan volt számára az anyja hiánya,
mint amikor hiányzik a kirakós egy darabja,
és szerintem Graham nagyon vágyott az anyai szeretetre,
és az efféle családi kötelékre.
Egyszer találtunk egy születési anyakönyvi kivonatot.
Akkor kérdeztem őt először az édesanyjáról.
Van egy példányom a születési anyakönyvi kivonatomról.
1974. november 26-án születtem,
Nyugat-Németországban, egy münsteri brit katonai kórházban.
Itt szerepel az apám neve,
hogy mérnök volt a hadseregnél,
illetve az anyám neve, Haton Hornigold, leánykori nevén Mahamud,
ami egyértelműen muszlim származásra utal.
Jött az ötlet, hogy: „Derítsük ki, hogy ki ez a nő!”
Rákerestünk a Google-ön,
megpróbáltuk megtalálni a dokumentumon szereplő név alapján.
Úgy saccoltuk, hogy a 70-es évei végén, 80-as évei elején járhat,
de semmit sem találtunk róla, mintha ez a nő egyáltalán nem is létezne.
Így pár hónap keresgélés után feladtuk,
és többé már nem foglalkoztunk az üggyel.
Úgy egy héttel ezután kiderült, hogy Heather terhes.
Szinte ujjongtunk: „Halleluja!”
Heather is majd kibújt a bőréből.
Nagyon örültünk neki, hogy kisbabánk lesz.
Akkoriban kezdtünk megállapodni, és ez egyfajta új kezdet volt.
Nagyon izgatottak voltunk.
Nagyjából egy héttel ezután érkeztek az első jelentések a COVID-ról.
Egyrészt majd kiugrottunk a bőrünkből a baba miatt,
másrészt viszont nagyon gyorsan megváltozott a világ.
Akkor jött a nagy lezárás,
és semmi mást nem csináltunk, csak a hobbijainknak éltünk.
Az egy csodálatos időszak volt, mert rengeteget voltunk együtt,
marhultunk a konyhában, új recepteket találtunk ki,
csak sütögettünk, ettünk, és egymással törődtünk.
Heather! Nézz ide!
Heather!
Az volt a kapcsolatunk fénypontja.
Bizony, a kapcsolatunk fénypontja.
Tartsd magasabbra a kamerát, Kev!
Úgy vékonyabbnak tűnök.
Aztán váratlanul kaptunk egy e-mailt, csak úgy a semmiből.
Tisztán emlékszem rá.
Épp a pultnál álltam, amikor a mobilom rezgett egyet.
Mondom magamban:
„Ez most komoly?”
Graham egy kissé zavartan jött oda hozzám, és megmutatta az e-mailt:
„Ez a nő azt állítja, hogy ő az anyám. Szerinted lehet, hogy tényleg ő az?”
„Szia, Graham! Nem tudom, hogy ezt megkapod-e.
Egy ideje már kereslek, és most végre megtaláltam az e-mail-címed.”
„A nevem Dionne, de korábban Theresának hívtak.”
„Graham Németországban született, de aztán elvitték Angliába.”
Nem sokan tudják rólam, hogy Németországban születtem.
„Ha ez mond neked bármit is, és te vagy az a Graham, akit keresek,
örülnék, ha válaszolnál.
Ha nem, akkor elnézést kérek.
Üdvözlettel, Dionne.”
Igen.
Ez igen!
Nem semmi üzenet.
Atyaég!
Igen.
Szóval visszaírtam, hogy: „Ez most komoly?
Ha ez valami vicc vagy átverés, nem kérek belőle.”
A neten bárki megtalálhat engem, nem nagy kunszt.
Na, akkor lássuk, mi mást tud még rólam!
A következő néhány hét során egy csomó kérdést írtam neki.
Például: „Mi a második keresztnevem?” Merthogy nekem az nincs.
ÉN NEM ADTAM GRAHAMNEK MÁSODIK KERESZTNEVET.
A kérdésekre adott válaszok helyesek voltak.
KÉRDÉS: MIKOR SZÜLETETT GRAHAM? ÚJ ÜZENET - 1974 NOVEMBERÉBEN
Graham visszaírt, újabb kérdéseket tett fel neki,
és ismét helyes válaszokat kapott.
Minden gondolatom akörül forgott,
hogy kiderítsem, ki az, akivel levelezek, és hogy ki vagyok én.
Csak ez járt a fejemben.
Bárcsak sose kaptuk volna meg azt az e-mailt!
Mert amit az az e-mail elindított,
arra még a legmerészebb álmaimban sem gondoltam volna.
Dionne egy liverpooli hotelban szállt meg,
és elhívott minket pár napra Liverpoolba, hogy ismerjük meg egymást.
„Kivettem nektek egy szobát a hotelban, mindent én intézek.”
Nem tudtuk, hogy mire is számítsunk.
Izgatottak voltunk,
de egy kicsit aggódtunk is, hogy vajon mi fog kisülni ebből.
Ahogy közeledtünk a hotelhoz, kezdtem egyre feszültebbé válni.
Reménykedtem, hogy az anyám olyan lesz, mint amilyennek elképzeltem.
Szerintem Graham igyekezett elfojtani az érzéseit,
de amikor Liverpoolba értünk, nem tudott tovább uralkodni magán.
Szia, drágám!
Amikor először találkoztunk, nagyon igyekeztem, hogy ne...
Hogy ne viselkedjek kisgyerekként,
de valahogy mégis valaki kisgyerekének éreztem magam.
Ez így érthető?
Képzeld el,
hogy negyvenöt éve nem láttad az édesanyádat!
Az egész gyerekkorodból hiányzott ez a fajta anya-fia kötelék.
És aztán amikor találkozol vele,
azonnal létrejön ez a kötelék.
Szóval amikor először megfogtam a kezét,
egyből tudtam, hogy: „Igen, ő az anyám.”
Ezt nem egyszerű elmagyarázni.
Szóval onnantól, hogy egy gyerek megszületik,
és a szülő a karjaiba veszi,
hosszú éveken át alakul köztük ez a kötelék,
de nekem ez...
Mintha az arcomba robbant volna.
Ilyen érzés volt az első találkozás.
Azonnal éreztem, hogy: „Basszus, ő az anyám!”
Végtelenül örültek egymásnak. Külsőre is hasonlítottak egymásra.
Hasonlóan is viselkedtek.
Azonnal egymásra hangolódtak.
Dionne velem szemben is nagyon elfogadó volt,
és egyből mondta, hogy:
„Az anyósod vagyok, és itt vagyok neked.
Úgy örülök, hogy unokám fog születni! Ez csodálatos!”
- Itt van a feneke. - Igen.
A feje meg a másik oldalon.
„Nemcsak a fiamat találtam meg, hanem nagymama is leszek.”
Miért veszel fel?
Ez csak egy videó.
Mosolyogj, anya!
- Oké, drágám. - Mosolyogj!
Másnap reggel Graham úgy kelt fel,
hogy megkönnyebbült,
mert megtalálta az édesanyját, és minden szuper.
De a nagy jókedv mellé sok szomorúság is társult.
Dionne célozgatott rá, hogy Grahamet erőszakkal vették el tőle,
hogy ez az akarata ellenére történt.
Hogy ott voltak Németországban,
és a fia egyszer csak eltűnt.
Gyakorlatilag elszakították tőle Grahamet.
Később, még aznap este,
Dionne kivett egy privát szobát.
Négyszemközt akart beszélni Grahammel.
- Jól vagy? - Aha.
Szóval ott vagyok Liverpoolban, most találkozom először Dionne-nal,
és éppen próbálom feldolgozni a tényt,
hogy 45 év után először látom az anyámat,
mikor jön a következő mellbevágó hír, amit valahogyan meg kell emésztenem,
hogy már csak hat hónapja van hátra.
Hogy agydaganata és csontvelőrákja van, és már csak hat hónapja van hátra.
Nincs már sok időm.
Csak szeretnék veled együtt mosolyogni.
Ennyi.
Nagyon szeretlek,
és mindig is szeretni foglak.
Nagyon örülök, hogy láthatlak.
Mindent megteszek, hogy veled lehessek.
Gyógyíthatatlan rákbeteg volt, és az orvos hónapokat jósolt neki.
Ez sarkallta arra, hogy megpróbálja megtalálni Grahamet.
Graham számára ez egy érzelmi hullámvasút volt,
mert éppenhogy megtalálta az anyját, hamarosan végleg elveszíti őt,
ezért minden idejét, ami még maradt neki, Dionne-nal akarta tölteni.
Ez volt az egyetlen esélye, hogy megismerje az anyját.
Igazi érzelmi kavalkád volt.
Egyszerre voltam végtelenül boldog,
dúskáltam a szeretetben, ami a gyerekkoromból kimaradt,
de közben azt is tudtam, hogy el fogom őt veszíteni.
Újra.
Méghozzá hamarosan.
Az egyik kérése az volt, hogy menjünk el a tengerhez.
Szerette volna még egyszer, utoljára látni.
Szóval fogtam magam,
beültettem anyát a kocsiba, és lehoztam a tengerhez.
Szomorkás érzés volt,
hogy a tengert akkor látjuk együtt először,
ő viszont életében talán utoljára.
Kicsit olyan volt, mint egy felfedezőút, mert rengeteg mindent mesélt magáról.
Anya Szingapúrban élt.
Elmondta, hogy világszerte van egy csomó vállalkozása.
Farmok, maracuja- és mangóültetvények,
mindenféle iparágban van egy csomó vállalkozása.
Pálmaolaj-kitermelő Indonéziában és Malajziában.
És folyton az üzlettársaival tárgyalt a világ minden tájáról,
merthogy anya 18 nyelven beszélt.
Bizony.
Tizennyolc.
Őrület!
Felhívta egy fickó valami gyümölcsfarmról, valahonnan a dzsungel közepéről.
„Később beszélünk.
Oké?”
És mindenki úgy beszélt vele, mintha a saját anyja lenne.
Megkérdeztem, hogy miért hívja mindenki „anyának”.
Azt mondta, hogy azért, mert pénzt adott a falusiaknak,
hogy legyen miből ételt és vetőmagot venniük.
Mutatott pár videót magáról és a kollégáiról,
ahogy csomagokat és ételt osztogatnak a szegényeknek.
Sugárzott belőle, hogy vérbeli üzletasszony,
de közben meg roppant jótékony volt.
Egyszerűen bámulatos!
Graham számára ez egy felfedezőút volt,
ami a köztük lévő kötelék megerősítéséről szólt,
és ez a kötelék igen hamar megerősödött.
Azt mondta, hogy pár hétre lejönne Londonba.
Úgy döntött, hogy egy hotelban fog megszállni.
És...
Nagy meglepetésemre,
egy ötcsillagos hotelban szállt meg.
Mindennap a legjobb pezsgőket rendelte.
MINIBÁRFOGYASZTÁS VACSORA
Meg kaviárt és ilyesmiket.
UZSONNA MINIBÁRFOGYASZTÁS
Igen komfortosan mozgott ebben a közegben.
Mehet?
Folyton egyik ötcsillagos hotelból a másikba költözött,
rengeteg pénzt költött,
és még a személyzet is ismerte őt: „Ő az egyik legjobb vendégünk.”
Egyértelmű volt számunkra, hogy ez a nő igen tehetős.
Anya azt mondta, hogy két dolognak köszönheti a vagyonát.
Az egyik az üzleti érzéke.
A másik pedig...
Azt mondta,
hogy ő a házasságon kívüli gyermeke
Brunei előző szultánjának.
És hogy a családja, vagyis Brunei uralkodói családja,
pénzt adott neki.
Ugyanis az a család egyszerűen elképesztően gazdag.
És ez fantasztikus volt abban az értelemben, hogy ezt...
Ezt kicsit nehéz elhinni.
Ám aztán történt valami észbontó, ami számomra bizonyító erejű volt.
Szóval egyszer elmentünk a Dorchesterbe.
Az ötcsillagos luxushotelba a Park Lane-en.
És ott konkrétan mindenki ismerte őt.
Az ajtónállótól kezdve a recepcióson át egészen a főportásig.
Egyből az étterem közepén lévő asztalhoz ültették,
és vidáman üldögélt ott egész délután, miközben megivott pár üveg pezsgőt.
Akkor fogalmazódott meg bennem a kérdés, hogy:
„Azért részesül ilyen kiszolgálásban, mert a személyzet tudja, hogy ő kicsoda?”
Merthogy a hotel tulajdonosa nem más, mint Brunei uralkodói családja.
Csak ámultam és bámultam.
Mondom: „Azta!
Ő az anyám.”
Dionne egymás után vette az ajándékokat Grahamnek.
KASMÍRSÁL
Egyedi öltönyöket,
táskákat, dizájnerruhákat.
ÖSSZESEN: 5605 FONT
Soha nem volt normális kocsim.
Anya viszont azt mondta:
„Fiam, már 45 éve nem láttalak.
Soha egy ajándékot sem kaptál tőlem. Most veszek neked egy ajándékot.
Eltörlöm 45 év fájdalmát.”
Szó szerint ezt mondta.
„Veszek neked egy kocsit.”
Csukd vissza!
Rendben.
Beszélgettem egy kicsit a rolls-royce-os vezető üzletkötővel.
Félrehívtam, és megkérdeztem, hogy: „Ismeri ezt a hölgyet?”
Azt felelte: „Persze. Korábban már eladtam neki két Phantomot.”
Aztán elmentünk pár Land Rover mellett.
Odahívott anya:
„Fiam! Neked melyik tetszik?”
Mondom: „Ez jól néz ki.”
Szóval az anyám, akit 45 éve nem láttam, vett nekem egy vadiúj Land Rovert,
és repesett az örömtől, hogy vett egy ajándékot a fiának.
Én meg csak...
„Hát ez hihetetlen.”
Aztán úgy gondolta, hogy Heathernek is kéne egy kocsi,
nehogy úgy érezze, hogy kimarad a jóból.
Itt a kocsid.
Mit szólsz?
Köszi, anyu!
Nagyon szuper!
Csak néztünk egymásra Heatherrel:
„Ez őrület!”
DARENT VALLEY KÓRHÁZ
Két hónappal azután, hogy először találkoztunk anyával,
Heathernél megindult a szülés.
Úton volt a kisfiunk.
Bepakoltam neki egy táskát, meg mindent előkészítettem.
Elérkezett a nagy pillanat, ami mindent megváltoztat.
Nagyon hosszadalmas és nehéz szülés volt.
Borzasztóan aggódtam Heatherért,
mert a szülés nagyon megterhelő és traumatikus volt.
A szülés után öt órán át folyamatosan kaptam a vérátömlesztést.
Az egy kicsit...
Az egy kicsit kemény volt.
De megszületett a kicsikénk.
A legédesebb süti, amit Heatherrel valaha sütöttünk.
Amint megszületik a gyereked, teljesen átértékeled a szeretet fogalmát.
Tiéd az a hatalmas felelősség, hogy szeresd a gyermeked, hogy megvédd,
és hogy mindent megadj neki.
Csodálatos volt.
Ennél többet nem is kívánhattam.
De amint a fiamat lefektettem aludni,
egyből jött egy üzenet az anyámtól.
Azt írta, hogy véreset pisilt.
Utánaolvastunk, és kiderült, hogy az ő állapotában ez normális.
Mondom: „Jesszus! Még ezzel is meg kell birkóznom.”
Nem akarok így szenvedni, fiam.
Én csak békére vágyom.
Nagyon félek.
Ott van az újszülött kisfiam és a párom,
és mindkettőjüknek hatalmas szüksége van rám.
Aztán ott van az anyám is, aki 85 éves, és rákos beteg.
Nem hagyhattam magára a hotelszobájában.
Teljesen egyedül volt.
De Heathert és a kicsit sem hagyhattam magára.
Gondoltam, az a legegyszerűbb, ha mindenki egy fedél alatt van.
Úgy legalább mindenkiről gondoskodhatok, még ha maga a helyzet nem is túl ideális.
Gondolom, nem kell magyaráznom, hogy miért nem ideális.
De elmentem anyáért, és hazahoztam.
Fog ma este sírni a pici, anya?
Ki van zárva.
De ha mégis?
Én majd megoldom.
Mától fogva én vigyázok a picire.
Gondoskodom a babáról.
Nem fog sírni. Teszek róla.
KISFIÚ
Anya majd kibújt a bőréből,
hogy lehetőséget kapott rá,
hogy a karjaiban tarthassa az unokáját,
hiszen csak hat hónapja volt hátra.
Talán már annyi sem.
A szülés után Dionne elkezdett teljesen másképpen viselkedni velem.
Szia, Heather!
Tudod, mit?
Igen csökönyös ifjú hölgy vagy te.
Nem engeded, hogy 20 percnél többet legyek az unokámmal.
Folyton felviszed őt az emeletre, és sose hozod le.
Nem tudtam megélni az anyaság kezdeti örömeit.
Dionne megfosztott ettől.
Nem hagyta, hogy megünnepeljem, hogy anya lettem.
Valami baj van?
Szereted a nagyit? Igen!
Egyrészt ott az ázsiai anyám,
aki megmondja, hogyan gondoskodjak a piciről, érted?
Másrészt pedig ott a fáradt, elcsigázott és szókimondó párom,
aki meg azt mondja anyámnak:
„Lassan a testtel! Ez az én házam. Ő az én fiam.
Úgy gondoskodok a fiamról, ahogy én akarok.”
Én meg csak...
„Oké, ez így nem működik.”
„Éhes vagyok, apu.”
Két hónappal a fiunk születése után
Dionne és Graham elkezdtek beszélgetni valami svájci útról.
Dionne-nak volt egy csomó pénze Svájcban, és ki akarta venni,
hogy odaadhassa Grahamnek.
Alapvetően azt akarta, hogy mi örököljük a vagyonát,
és a terv az volt, hogy Zürichbe megyünk, aláírjuk a papírokat,
és akkor sínen leszünk.
Dionne azt mondta,
hogy ott fogják várni őket az ügyvédek meg a bankárok,
minden elő van készítve, csak oda kell menniük,
alá kell írniuk a papírokat,
és azzal minden el lesz intézve.
Még örültem is, hogy elmennek Svájcba.
Legalább négy napig nyugtom lesz,
és egy kicsit végre egyedül lehetek.
Anya próbált felkészíteni arra,
hogy mi vár majd rám,
vagyis hogy a halála után milyen ügyeket kell majd intéznem.
Zürich városát a pénz mozgatja.
Itt mindenki tiszteli és komolyan veszi a pénzt.
Hamarosan meghalok, és akkor te multimilliomos leszel.
Csak ennyit mondhatok.
Mindent a nevedre fogok íratni.
Azt mondta, hogy hatalmas vagyont fogok örökölni,
de ahhoz előbb nyitnom kell egy svájci bankszámlát,
alá kell majd írnom pár formanyomtatványt a zürichi bank számára,
és beszélnem kell majd pénzügyi szakjogászokkal
és mindenféle privátbankok képviselőivel.
Zürichben egyből bejelentkeztünk egy ötcsillagos hotelba.
Igen puccos egy hely. Az éttermük két Michelin-csillagos.
És nagyon drága.
Nagyon drága.
Szia, drága!
Kérlek, hívj fel!
Itt vagyok Svájcban.
Amikor ott voltunk, anya állandóan a svájci bankárral beszélgetett.
Egy mukkot se értettem abból, amit beszéltek,
de anya azt mondta,
hogy kell majd egy 20 milliós tőke, hogy számlát nyithassak annál a banknál.
Egy, nulla, nulla.
Vagyis 100%.
Felhívtam az egyik barátomat, aki Zürichben élt:
„Cső! Itt vagyok Zürichben.
Van kedved összefutni egy italra vagy valamire?”
Mondom: „Persze, haver!”
„Bemutatom neked az anyámat is.”
„Oké, jó! Csak mondd, hogy hova menjek!”
Grahammel már elég régóta ismerjük egymást.
Kollégák voltunk.
A cukrászat nagymesterétől tanultam a szakmát.
Elvégre ő London egyik legnépszerűbb séfje.
És idővel nagyon jó barátok lettünk.
Közeli barátok.
Zürich egyik legdrágább hoteljában szálltak meg.
Leültem, és Graham azzal indított, hogy: „Ő itt az anyám, Dionne.”
Úgy viselkedett, mint egy kisgyerek.
Még soha nem láttam Grahamet úgy viselkedni.
Olyan volt, mint egy kisbaba.
Mintha szó szerint újjászületett volna.
Boldog szülinapot, drága fiam!
Boldog szülinapot!
Puszild meg!
Anyu!
Anyu majd megetet.
- Ne! - De.
Az már túl gyerekes.
Ott ültünk a hotelban,
és végre találkoztam a bankárral, hogy megbeszéljük a pénzügyeket.
De az a fickó nem egy sima bankár volt, hanem egy magas rangú banktisztviselő.
Úgy két-három nappal később meghívtak minket a bank központjába,
de nyitvatartás után.
Azért mentünk oda, hogy aláírjam a papírokat,
és hogy megbeszéljük, mi fog történni, miután anya meghal.
Graham hívott, hogy a bankban vannak.
„Megtörténik. Gyere ide azonnal!
Tíz percen belül legyél itt!”
Nagyon fura volt,
mert az egész bankban néma csend volt.
Az emeleten vártak minket, a privát tárgyalóban.
Letudtuk a biztonsági ellenőrzést, aztán felmentünk,
egyenesen az irodába.
De az az iroda...
Oda nem engednek be akárkit, érted?
Graham bámul rám, kérdezem tőle: „Mi az, haver?”
„Tényleg megtörténik.”
Elgondolkodtam, hogy mégis mekkora vagyon, mekkora befolyás kell ahhoz,
hogy egy privátbankár hajlandó legyen egyetlen ember miatt
kinyitni egy zürichi privátbank nemzetközi központját,
és ügyfélfogadási időn kívül fogadni őt egy privát tárgyalóban.
Senki sem tudta igazán, mekkora anyám vagyona.
Anyám pénzügyi dolgai eléggé bonyolultak voltak,
és akkor eszméltem rá, hogy ez sok időt fog igénybe venni.
Azon a megbeszélésen nem is írtunk alá semmit sem.
Anyámnak világszerte voltak vállalkozásai,
és fel kellett mérni, hogy globálisan mekkora is a teljes vagyona.
Több száz millióról van szó.
Jól táncolsz, anya!
Visszamentünk a hotelba, és ittunk pár pohárral.
Mondom magamban: „A francba!”
Összenéztünk a barátommal: „Mi a franc történik?”
Mondtam neki, hogy:
„Haver, mostantól megváltozik az életed. Csak úgy...
Mármint...
Dúsgazdag leszel.”
Megütöttem a főnyereményt.
Graham óriási pénzösszegekről beszélt,
és hogy ez a pénz nemcsak a mi életünket változtatja meg,
hanem még az utánunk következő generációknak is fog jutni belőle.
Apaként csodálatos érzés volt arra gondolni,
hogy a családomnak többé nem kell aggódnia.
Többé nem kell aggódnunk a pénz miatt. Ez minden ember álma.
Plusz másokon is segíthetek.
Jobbá tehetem a világot.
Felszámolhatom az olajpálma-ültetvényeket,
és helyette zöldenergiát termelhetek.
Mert van rá pénzem.
Ez kibaszott észbontó.
Bocs a csúnya szóért.
Én Londonban vagyok, Graham pedig Svájcban.
Egyik nap nézegetem a bankszámláinkat, és feltűnik,
hogy egy óriási összeg lett átutalva Graham saját számlájára.
ELŐZMÉNYEK AZONNALI ÁTUTALÁS GRAHAM HORNIGOLD RÉSZÉRE
Kérdőre vontam Grahamet, hogy mi ez,
és azt mondta, hogy Dionne-nak kellett a pénz.
Azért kért pénzt Grahamtől,
mert a COVID miatt nem fért hozzá a saját pénzéhez.
Az egyik londoni hotelban voltunk,
és épp ebédeltünk, amikor anya odahajolt hozzám,
és megkérdezte, hogy ki tudnám-e fizetni a számlát,
mert a COVID miatt elakadtak az átutalásai.
A hotelszámlájáról volt szó.
Ezer font itt, kétezer ott.
Öt, tíz. Oké, nem gond.
Úgyis visszaadja majd.
Összesen úgy 20-25 ezer fontot fizettem.
Hirtelen sok volt, mert nem voltunk annyira eleresztve,
de örömmel segítettem az anyámnak.
Simán. Hiszen 45 éve nem láttam.
És tudtam, hogy hamarosan meg fog halni.
Össze voltam zavarodva,
mert Dionne úgy adta elő, mintha mindent ő maga fizetett volna.
De Graham azt mondta, hogy ne aggódjak emiatt.
„Ne aggódj! Majd úgyis visszakapjuk.
Sőt, sokkal többet is.”
Fel fogom írni, hogy mennyit adtál nekem.
És vissza fogom adni.
Többé nem fordul elő.
Azért tőled kérek kölcsön,
mert te a vérem vagy.
Nagyon szeretlek.
A svájci út
eredetileg négynapos lett volna.
Miután eltelt a négy nap,
Graham azt mondta, hogy még nincs kész a papírmunka,
az ügyvéd még nem végzett, és még maradniuk kell pár napot.
Mondom: „Oké, maradjatok még pár napot!”
Emlékszem, hogy vacsorára drága ételeket ettünk.
Nagyon drága ételeket.
Például kaviárt.
Minden egyes nap habzsoltuk a drágábbnál drágább ételeket.
És simán megittunk egy-egy üveg 350-400 dolláros bort.
Úgy ittuk, mint a vizet.
„Hozzon még egy üveggel!”
Dionne elkezdte mondogatni nekem, hogy: „Most már te is családtag vagy.
Mert ha az én fiam a te legjobb barátod,
akkor egy család vagyunk.
Az unokám vagy.”
Elkezdett az „unokájának” hívni.
Erre én „nagyinak” hívtam őt.
Aztán azt mondja Grahamnek:
„Fiam! Mennyi pénzt adjak a barátodnak?”
Erre Graham ránéz, és azt mondja: „Nem tudom. Három és felet? Négyet?”
„Három és fél mit?”
„Milliót, haver.”
„Holnap elmegyünk, és nézünk neked egy házat.
Veszek neked egy házat.”
Kicsit spiccesen jöttem el a hotelból,
és úgy éreztem, hogy az este után egy kicsit jobbra fordulhat a sorsom.
Meg is néztünk pár házat. Nagyon drága házakat.
Izgalmas volt,
de nem tudtam elképzelni, hogy én ilyen házakban éljek.
Túl puccosak voltak.
Mondom Dionne-nak:
„Hogyan tudnék én fenntartani egy ilyen hatalmas és költséges házat?
Nekem erre nem futja.
Nagyon hálás vagyok a segítségért, de inkább nem.”
Erre azt mondja Dionne: „Akkor nem 3,5-et adok, hanem 7 milliót.”
De akkor elkezdett magyarázkodni,
hogy nincs nála annyi pénz, hogy megvegye a házat.
Épp arra vár, hogy valahonnan Ázsiából átutalják neki a pénzét
a svájci számlájára,
és abból tudná kifizetni a házat.
Szóval még várnunk kell egy kicsit.
Így van, ha ma nem megy, holnap majd menni fog. Próbálkozni kell.
De aztán történt valami.
Amikor Graham kiment a vécére,
egyedül maradtam Dionne-nal az asztalnál,
és azt mondta:
„Én mindig segítek másokon. Mindig segítek.
Ahhoz, hogy segíthessek neked, adnod kell valamit nekem.
Szükségem van valamire tőled.”
Mondom magamban: „Ez meg miről beszél?”
„Szükségem van egy kis pénzre.
De ne mondd el Grahamnek!
Ez maradjon kettőnk között!”
Nyilván azt feleltem, hogy:
„Én nem tudok pénzt adni, nekem nincs...
Én egy átlagos ember vagyok, átlagos életet élek,
én nem vagyok gazdag, szóval...
Sajnálom, de nem tudok pénzt adni.”
Szóval ettől a beszélgetéstől
megszólalt a vészcsengő.
Kezdtem úgy érezni,
hogy itt valami bűzlik.
Először gondolkozz!
Mert mikor gondolkoznál?
Amikor már így megőszültél?
Akkor már marhára késő, nem?
De.
Nem akartam erről szólni Grahamnek,
mert nagyon örült, hogy ott vagyok vele és az anyjával,
és ha valami rosszat mondok az anyjáról,
azzal tönkretehetem a barátságunkat.
Az anyja haldoklott,
és együtt akart lenni a fiával.
És Graham számára ez mindennél fontosabb volt.
A pár plusznapból
egyre több és több plusznap lett.
Egyedül voltam otthon.
Nem volt ott a családom, hogy segítsen a babával.
A szomszédot kértem meg,
hogy hozzon nekem tejet meg mindenféle cuccokat a boltból.
Apaként nyilván otthon akartam lenni a családommal.
Viszont még egyetlen papírt sem írtam alá,
és ugyebár eleve azért utaztam el Svájcba.
Anya még mindig tárgyalt a bankárral meg az ügyvéddel,
közben meg folyton erősködött, hogy maradjak ott.
És csak az lebegett a szemem előtt,
hogy nem mehetek haza, nem hagyhatom őt magára,
mert anya hamarosan végleg elmegy.
Nagyjából kétnaponta elmentem a hotelba.
Próbáltam kideríteni, hogy hogy áll az ügy.
De nem csak Graham, én és Dionne voltunk ott.
Egy csomó más emberrel is találkoztam a hotelban.
Először nem is láttam őt, csak a hangját hallottam.
Egy hang a háttérből azt kiáltotta:
„Fiatalember!”
Megfordultam, és megláttam egy hölgyet,
ahogy igen látványosan nézegeti a kínai származású páromat.
Az első kérdése az volt, hogy:
„Mivel foglalkoztok?”
Hát, igen, rendesen megszeppentem,
amikor a semmiből leszólított egy 80 éves nénike,
és megkérdezte, hogy mivel foglalkozunk.
Azt feleltem: „A szponzorom szerint filmrendező vagyok.
De csak egy egyszerű ember vagyok, akit érdekel az élet.”
Ezért is mentünk Zürichbe.
Befektetőt kerestünk a startupcégünkhöz.
Úgy kell elképzelni, mint az Amazont, csak kicsiben.
Ez egy csúcskategóriás termékek eladására létrehozott piactér.
Dionne le volt nyűgözve.
Azt mondta: „Beszélnetek kell az ügyvédemmel.”
Az ügyvédje egy neves irodánál dolgozott, és mindennap bejárt a hotelba.
Akárcsak a bankárja, aki egy nagy svájci banknál dolgozott.
Szóval Dionne egy igen vagyonos ember látszatát keltette.
És ezt igyekezett is mindenkinek a tudtára adni.
Azt mondta, hogy ő Brunei szultánjának a házasságon kívüli gyermeke.
Hallottam már eszementebb sztorikat is, szóval nem estem hasra tőle.
Az ügyvéd átnézte a szerződést,
aztán Dionne aláírta a papírokat.
Itt is van a szerződés.
Alapvetően megvette a vállalatunk részvényeinek a 20%-át.
Két és fél millió svájci frank a cég 20%-áért.
Azt mondta: „Na, most már van egy befektetőtök.”
Nagyon rokonszenves volt.
Elbűvölő.
Szellemes.
Vicces.
Aztán a páromat elkezdte az „unokájának” nevezni.
Így tette személyesebbé a kapcsolatunkat.
Aztán azt mondta nekem: „Unokám!”
Engem is úgy hívott.
„Unokám! Tudnál adni 2000 eurót?”
Nem fért hozzá a pénzéhez,
mert a COVID miatt elakadtak az utalások a számlái között.
Mondom: „Persze, nem gond.”
Tedd el! Tessék!
- Nagyon köszönöm. - Mondd meg a hölgynek...
Úgy volt, hogy ő lesz a befektetőnk,
és az ázsiai kultúrákban
az ajándékozásnak megvan a maga hagyománya.
Ha kapsz egy ajándékot, neked is adnod kell valamit cserébe.
Egyszer csak azt mondta: „Menjünk el vásárolgatni!”
Vettünk neki jó meleg bakancsokat.
Kalapokat.
Táskákat.
Ruhákat.
Egyszer épp egy kabátot próbálgatott.
Nagyjából 8000-be került.
Azt mondta: „Imádom ezt a kabátot!”
Végül azt is megvettem neki.
Vettünk neki pezsgőt. Rengeteg pezsgőt.
Jesszusom, csak a pezsgőért fizettünk összesen vagy 10 000-et.
És azt mondta: „Ne mondd el Grahamnek!”
Azért nem mondhattam el Grahamnek,
mert Dionne nem akarta, hogy a fia azon aggódjon,
hogy a dúsgazdag anyja, akivel most végre újra egymásra találtak,
pillanatnyilag nem fér hozzá a pénzéhez.
Szóval a szavamat adtam neki, hogy egy mukkot se szólok erről Grahamnek.
Egyre jobban aggódtam amiatt, ami Svájcban zajlott.
Dionne állandóan csak beszélt a szerződésekről meg a pénzről,
de igazából semmi sem történt.
Mintha a levegőbe beszélt volna.
És minél inkább megkérdőjeleztem Dionne-t,
annál inkább próbált engem félreállítani,
és kizárni ebből az egészből.
Szia, Heather!
Nem akarok beszélni veled,
mert egyszerűen annyira felbosszantasz.
Én soha nem felejtek.
Csak annyit akarok, hogy tisztelj.
Olyan indulatosan beszélt velem,
mint még soha senki.
Grahamnek úgy adta elő magát,
hogy ő mennyire boldog, mennyire vicces, mennyire imád bulizni,
viszont a felszín alatt ott rejtőzött az undok énje,
és felém egyre inkább ezt az undok énjét mutatta.
És Graham ezt nem látta.
Ha felmegyek, te elesel, beütöd a fejed, és többé nem kelsz fel,
nagy bajba kerülök.
Kezdtem nagyon aggódni anya miatt,
mert néha csak úgy feküdt a díványon, és egyszerűen nem mozdult.
Elesett volt és falfehér.
Mintha kiszívták volna az életerejét.
Kérdezem tőle: „Jól érzed magad?
Menjünk orvoshoz!
Milyen gyógyszerre van szükséged?”
Volt egy táskája tele gyógyszerekkel.
Kérem az Urat, hogy ma este vegye el az életemet.
Jobb, ha meghalok.
Azt mondta: „Tudod, mit?
Elegem van. Ennek itt és most véget vetek.”
Kiállt az erkélyre, és úgy kellett őt erővel visszaráncigálnom onnan.
Hajnali 1, talán 2 óra lehetett.
És ezután tiszta ideg voltam.
„Arra kell majd egyszer visszajönnöm, hogy itt fekszik holtan?
Mi lesz, ha valami hülyeséget csinál az éjszaka közepén?”
Nagyon szeretlek.
Ezt ne feledd!
Ahogy egyre közeledett a karácsony,
Graham azt mondta,
hogy Dionne gyakorlatilag megtiltja neki, hogy hazajöjjön.
Az volt az első karácsonyunk a fiunkkal, aki még csak három hónapos volt.
Nagyon fontos volt nekem, hogy Graham ott legyen velünk.
Otthon akartam karácsonyozni,
és ki kellett harcolnom, hogy otthon karácsonyozhassak.
Megígértem Heathernek, hogy otthon leszek.
Graham december 24-én este ért haza.
Aznap reggel fel is hívott, hogy: „Ma hazamegyek.”
Akkor iszonyatosan megkönnyebbültem.
Aznap este, amikor hazajöttem, rengeteg üzenetet kaptam.
Képeket küldött, hogy mennyire maga alatt van.
Látszott, hogy szinte belerokkan, hogy a fia magára hagyta.
Borzasztó elkeseredettnek tűnt.
Én viszont újra itthon voltam.
Nagyon boldog voltam, hogy láthattam Heathert és a fiamat.
Rengeteget nőtt két hónap alatt.
Főztem karácsonyi ebédet.
Szerintem nagyon jól éreztük magunkat.
Mármint, tök jól elvoltunk. Elvégre karácsony volt, meg minden.
Az volt életem legrosszabb karácsonya,
mert aznap hajnali 4-kor nagyon csúnyán összevesztünk Dionne miatt.
Mondtam Grahamnek, hogy ez nincs rendjén,
hogy két hónapra csak úgy eltűnik,
aztán meg hirtelen felbukkan, mintha mi sem történt volna.
Heather azt mondta, hogy szerinte Dionne éket ver közénk.
Mondom neki: „Te megőrültél.”
Muszáj voltam hagyni nekik, hogy együtt lehessenek.
Hiányzik az anyád?
Helyes.
Grahammel el akartunk jönni Új-Zélandra,
hogy a családom és a szüleim is végre találkozzanak a picivel.
Éppen a repjegyeket foglaltam, amikor...
Dionne megpróbálta meggyőzni Grahamet, hogy nem utazhat el velem,
mert pont akkor fog meghalni.
Egy csomó orvosnál jártam.
Voltam kórházban is.
Beteg vagyok.
Már járni is alig bírok.
Hol van a fiam?
Az új-zélandi út hathetes lett volna,
és január végén indultunk volna, pont hat hónappal azután,
hogy anyát diagnosztizálták.
Gyakorlatilag lejárt az ideje,
és világosan a tudtunkra adta,
hogy az orvosok szerint hetei, talán csak napjai vannak hátra.
Én egy beteg asszony vagyok.
És már öreg is vagyok.
Annyi időt akarok veled tölteni, amennyit csak lehet.
Graham nagyon ki volt borulva.
Az érzelmi állapota addigra már teljesen hullámzó volt,
mert meg volt győződve róla, hogy Dionne meg fog halni.
Ez egy erkölcsi dilemma.
Tegyem azt, ami helyes,
és legyek a párommal és a gyerekemmel,
vagy tegyem azt, ami szintén helyes,
és 45 évnyi kihagyás után
legyek az anyám mellett élete utolsó napjaiban?
Melyiket válasszam?
Melyiket?
Az se érdekelne senkit sem, ha egy hotelban halnék meg.
Senkit sem érdekelne.
Graham nem akarta magára hagyni Dionne-t.
Ezért úgy döntött, hogy nem jön velünk Új-Zélandra.
Hogy képes lettem volna-e elmenni Új-Zélandra,
és megkockáztatni, hogy ne érjek vissza időben,
és ne legyek anyám mellett élete utolsó pillanatában?
Kezdtem teljesen becsavarodni,
szóval muszáj voltam eljönni onnan, mert szükségem volt a távolságra, és...
És a családommal akartam lenni,
mert akkor ők voltak azok, akiken azt éreztem, hogy szeretnek.
Jó reggelt, édesem!
Én jól vagyok. Tudom, ki az, felismerem a hangját.
Egyszer, amikor Junyannal épp visszaértünk egy rövid kirándulásról,
hirtelen ott termett egy srác.
Egy kínai srác, Peng.
Azt mondta Dionne: „Unokáim!
Még meg kell beszélnem valamit Penggel.”
Peng vagyok.
Kínából származom.
Évek óta Németországban élek.
Aki Penget összehozta Dionne-nal, az Peng egyik üzlettársa volt,
aki azt akarta, hogy Dionne fektessen be a vállalkozásába.
Dionne 60 milliót akart adni az üzlettársamnak,
hogy a befektetésből fellendíthesse a vállalkozását.
Viszont a délkelet-ázsiai kultúrákban semmit sem fogadunk el csak úgy.
Peng egy olyan gyógyászati vállalkozás képviselője volt,
ami a rák kezelésére specializálódott.
Peng el tudta intézni Dionne kezelését,
és cserébe szerzett egy befektetőt a cégnek.
Az üzlettársam felajánlotta Dionne-nak,
hogy ingyen részesülhet egy igen korszerű kezelésben,
ami kizárólag Svájcban érhető el.
Dionne teljesen ingyen részesülhetett ebben a kezelésben.
Gyógyíthatatlan rákbeteg vagyok.
Lehet, hogy egy hónap múlva meghalok. Lehet, hogy két hónap múlva.
Ki tudja? Csak a Jóisten.
De Dionne nem kérte a kezelést.
„Haldoklom. Nekem már úgyis mindegy.
Viszont helyette adhatnál nekem pénzt.”
Azt ecsetelte,
hogy a pénzt szétosztaná a rászorulók között,
és akkor ez a pénz valakinek ténylegesen a javára válna.
Összesen 50 000 dollárt adtunk neki.
Azt kérte, hogy készpénzben adjuk oda neki.
Köszönöm, drága!
Visszajött az Egyesült Királyságba,
és kivett egy apartmant közvetlenül a Temze partján,
ahonnan egy az egyben rálátni a Tower Bridge-re.
Miután visszajött Londonba,
mindent anya fizetett.
Mindennap telefonon tárgyalt a bankárral meg az ügyvéddel,
és azon volt, hogy elintézzen mindent, amit csak kell.
- És most mit filmezzek? - Csak gyere!
- Csak ennyi? - Igen, ennyi.
Oké, akkor menjünk!
Amíg az apartmanban laktunk,
átjött hozzánk néhány barátom.
Régi barátok, még gyerekkoromból.
Ott van a Temze.
A londoni Tower.
És itt van a legeslegkirályabb apartman.
Köszönöm, édesem!
Imádlak!
Nagyon...
Dionne nagyon jópofa volt.
Nagyon barátságos, sőt, egyenesen karizmatikus.
Sok mindenben hasonlított Grahamre.
Nagyon laza, nagyon kedves, mosolygós.
Kamaszkoromban ismertem meg Grahamet,
úgy 14-15 évesek lehettünk.
Lebuktál!
Szeretett eljárni otthonról, és nem véletlenül.
Rossz volt neki otthon.
Sose találkoztam az apjával, de tudtam róla, hogy sokat ivott.
Nehéz gyerekkora volt.
Az apja egy nagyon erőszakos ember volt.
Főleg azért akart séf lenni,
hogy kitörjön abból a közegből.
Egy séfnek van tető a feje fölött,
meleg helyen van, és van mit ennie.
A gyerekkorom néha egy kicsit zűrös volt.
A családom egyik tagja
elég sok alkoholt ivott,
és a mai napig viselem a sebeket.
Ez az egyik.
Hétévesen elejtettem egy csésze teát, és ezért fejbe rúgott.
Figyelj,
az apám
nem volt egy kedves ember.
És nem sokat gondolok rá.
Akkor láttam őt utoljára,
amikor 18 éves voltam, és éppen leütöttem.
Ez mindent elmond arról, hogy mit gondolok róla.
Szerintem Grahamnek rengeteg feldolgozatlan traumája van.
Hajlamos vagyok az embereket azonnal feltétel nélkül szeretni.
És ez sebezhetővé tesz.
Így próbálja kompenzálni azt a sok traumát, amin keresztülment.
És emiatt sétált bele Graham ebbe a csapdába.
Az anyja szeretetére vágyott,
és bármire hajlandó volt, hogy ezt megkapja.
Amikor Új-Zélandon voltam, világossá vált,
hogy sokkal rosszabb a helyzet, mint azt korábban gondoltam.
Megtudtam, hogy az anyja kérésére
Graham több hitelkártyát is igényelt a saját nevére.
És olyan adósságokat halmozott fel,
amikről én nem is tudtam.
Akkor esett le nekem, hogy Grahamet mindvégig manipulálták.
Amikor még karácsony előtt Zürichben voltunk,
egy ötcsillagos hotelban szálltunk meg.
Mikor odaadták anyának számlát, azt hittem, menten lemegyek hídba.
Úgy 25-30 ezer fontot számláztak ki neki. Mondom: „A rohadt életbe!”
Anya azt mondta, hogy nem fér hozzá a pénzéhez,
pedig neki van pénze.
Mondom: „Oké, semmi baj.”
De a számlát ki kellett fizetni, szóval kifizettem helyette.
Zürichben nagyjából 15-20 ezret költöttem.
Londonban először 20 000 fontot költöttem hotelszámlákra.
Aztán amikor visszajött Londonba,
újabb 10-15 ezer fontot költöttem az ő szórakozására és egyéb számláira.
Hogy mennyit költöttem a hitelkártyákról? Úgy 20-25 ezret.
Addigra már nagyjából úgy 80-100 ezer fontot költöttem.
A következő hónapban azt vettem észre,
hogy a Grahammel közös számlánkról levontak két nagyobb összeget
törlesztőrészlet gyanánt a két kocsira.
Kérdőre vontam Grahamet.
Mondom neki: „Mi a franc ez?
Miért vonnak le tőlünk pénzt ezekre a kocsikra?
Nekem azt mondtad, hogy már teljesen ki vannak fizetve.”
Dionne úgy adta elő, hogy a két kocsi ajándék volt,
de világossá vált, hogy teljesen palira vette Grahamet.
„Most veszek neked egy ajándékot. Eltörlöm 45 év fájdalmát.”
Szó szerint ezt mondta.
És miért ne hittem volna neki?
Én se fizetnék ki egy kocsit egy összegben valakinek,
akivel csak most találkoztam, mert lehet, hogy az illető egy szemétláda.
Azt mondta, egyelőre csak az előleget fizeti ki,
a kocsikat az én nevemre íratja, de ő fizeti a törlesztőt.
És fizette is a kocsik törlesztőjét.
Fizette a törlesztőt.
Nem én fizettem a törlesztőt, hanem ő.
De aztán egyszer csak, hirtelen már nem fizette.
Rájöttem, hogy a kocsik nincsenek kifizetve,
hanem egy olyan szerződést kötöttek,
miszerint Grahamnek kell majd fizetnie a kocsik törlesztőjét.
TELJES HITELDÍJ
HITELÖSSZEG
TELJES TARTOZÁS
Mennyi volt összesen?
Azt mondanám, hogy legalább...
Úgy 180 000.
A hitelkártya-tartozás közel 300 000 font.
Kurvára dühös voltam.
És akkor már nagyon féltem is.
Elfogott a rettegés, hogy ki is lehet valójában ez a nő,
hogy vajon mennyire mélyeszthette bele a karmait a páromba,
és hogy vajon mennyire keríthette őt a hatalmába.
Azt hiszem,
akkor kezdtem ráeszmélni,
hogy a vonat, amin ülök, ki fog siklani,
és hogy meg kell mentenem Grahamet.
Szia! Hogy vagy?
Elég zűrös most a helyzet Grahammel és az anyjával.
Tiszta őrület az egész.
Olyan, mintha egy másik bolygón élne.
Rájöttem, hogy egyedül nem fogom tudni megmenteni Grahamet.
És úgy gondoltam,
hogy Juan tudna segíteni ebben ez ügyben,
mert ő is képes lehet meglátni az igazságot.
Hogy ez egy átverés.
Mondtam neki, hogy: „Graham, kérlek, higgy nekem!
Dionne átver, és a pénzedre hajt.”
Heather azt mondta,
hogy egyáltalán nem bízik Dionne-ban.
Hogy szerinte Dionne valójában egy szélhámos.
Erre azt feleltem: „Szerintem is az. Én sem bízom benne.”
Graham mindenáron az anyja mellett akart lenni.
Dionne ezt tudta, és ki is használta.
Bárcsak belelátnál a szívembe, hogy tudd, mennyire szeretlek!
Mikor hirtelen már nem fizette a kocsikat, iszonyúan megijedtem.
Havi több ezer fontot kellett fizetni azért a két kocsiért.
De anya azt mondta, hogy ne aggódjak, ajándékba kaptuk a kocsikat,
majd ki lesznek fizetve,
és megnyugtatott az a tény, hogy folyton a telefonon csüngött,
és hogy állandóan a bankárjával és az ügyvédjével beszélt.
Hiszen tényleg szó szerint folyton velük beszélt.
Nem tudom, mit mondjak.
Tényleg nem tudom.
Szerintem Graham nem látja a fától az erdőt,
hogy őszinte legyek.
Az anyja teljesen megszédítette.
Teljesen átmosta az agyát.
Nagyon aggódtam érte.
Féltem, hogy elveszíti az összes pénzét,
hogy elveszíti a barátait, a családját,
mindenkit.
Mindent elveszíthet.
Tudtam, hogy ebből katasztrófa lesz,
és teljesen tehetetlennek éreztem magam.
Mintha egyfajta hipnotikus állapotba került volna,
képtelen volt racionálisan, tiszta fejjel gondolkodni.
Ne aggódj!
Élvezd az életet!
Felhívott, és azt mondta:
„Graham egyáltalán nem törődik velem.
Csak a pénzemet akarja.
Az se érdekli, ha meghalok.”
Minden pénzt, amit rám költöttek, követelik vissza.
Miféle gyerek az ilyen?
Egyszer csak megváltozott,
és elkezdett undok módon beszélni Grahamről,
és mindenfélével megvádolta őt.
Hánytam, vért köhögtem fel,
és üvöltöttem:
„Fiam! Nyisd ki az ajtót!”
De nem, ő ügyet sem vetett rám.
Most már magasról szarok Grahamre.
Dionne azt állította,
hogy Graham lenullázta a bankszámláját, és az anyja összes pénzét elköltötte,
amint a bankszámlájának a kezelését Dionne átruházta az ügyvédjeire.
Most alig van hangom.
Majd később beszélünk.
Addig is szia!
Borzasztóan megsajnáltam Dionne-t.
Ő csak egy idős, kerekesszékes hölgy.
Nyolcvanöt éves.
Három különféle típusú rákkal küzd egyszerre.
Szia, unokám!
Ha tudsz, kérlek...
Szeretnék kölcsönkérni 10 000 eurót.
Vissza fogom adni.
Szóval adtam neki újabb 10 000-et.
„Nagyinak.”
Igen, „nagyinak” hívtam Dionne-t.
Köszönöm, drága! Szia!
Tudatosult bennem, hogy vissza kell szereznem a páromat,
meg kell győznöm őt,
és kézzelfogható bizonyítékokat kell bemutatnom neki,
hogy ráébresszem erre az átverésre.
Szembe kell szállnom Dionne-nal, és nem hagyhatom, hogy ezt megússza.
Meg kell őt állítani.
Szóval elkezdtem Dionne után kutakodni.
Tudni akartam, hogy ki ez a nő,
ki akartam deríteni, hogy mi a valódi célja,
és hogy mégis mik a szándékai.
Hamar világossá vált,
hogy az évek alatt annyi álnevet használt,
hogy alig lehet őt lenyomozni, vagy akár bizonyítékot találni ellene.
De végül megtaláltam a házassági anyakönyvi kivonatait.
Az elsőt 1970-ben állították ki,
a másodikat 1984-ben,
a harmadikat pedig 1994-ben.
Az a nagyon furcsa ezekben,
hogy az első dokumentumon még az szerepel,
hogy 1940-ben született.
De a következő házassági anyakönyvi kivonaton,
vagyis 1984-ben, már 34 évesnek vallotta magát,
viszont akkor 1950-ben kellett volna születnie.
HÁZASSÁGKÖTÉS: 1984
Tehát már a második házasságakor tíz évvel fiatalabbnak hazudta magát.
Ezenfelül mindhárom dokumentumon más-más embert nevezett meg az apjának.
Az 1970-es dokumentum szerint az apját Mahmudnak hívták,
és semmilyen más adat nem szerepel róla.
1984-ben
Antonio Lerrest nevezte meg az apjának, aki állítólagosan elhunyt,
1994-ben pedig azt állította, hogy az apja Ising William,
aki szintén elhunyt,
és Dionne állítása szerint hegedűművész volt.
Nekünk soha nem említette, hogy az apja hegedűművész volt.
Ha hivatalos dokumentumok esetében képes volt hamis adatokat megadni,
mi mindenben hazudhatott nekünk?
A háttérsztorija és a családja is egy nagy hazugság.
Mi másban hazudott még?
Dionne annyira átmosta Graham agyát,
hogy már egyáltalán nem hallgatott Heatherre.
Heather megkérdezte, hogy segítenék-e neki ráébreszteni Grahamet erre az átverésre.
Azt feleltem, hogy természetesen számíthat rám.
Amikor visszajöttek Svájcba,
úgy döntöttem, hogy megpróbálok négyszemközt beszélni Grahammel.
De későn érkeztem.
Dionne már az étteremben volt.
Grahammel kimentünk a hotel lobbijába, és megittunk egy üveg bort.
Aztán hozattam még egy üveggel.
Azt akartam, hogy Graham feloldódjon.
Így hát két üveg bort ittunk.
Nem említettem neki, hogy beszéltem Heatherrel,
mert attól kiakadt volna, és meg se hallotta volna, amit mondok.
Nagyon nehéz volt,
mert Graham 100%-ban meg volt győződve róla,
hogy az anyja igazat mond,
hogy dúsgazdag, hogy hamarosan meghal, szóval hogy minden szava igaz.
Nagyon nem volt könnyű dolgom,
mert Graham előtt kellett megkérdőjeleznem Dionne állításait.
Éppen borozgatunk,
erre azt mondja, hogy: „Légy óvatos! Az anyád...
Az anyád hazudik.
Mi, a barátaid, úgy gondoljuk, hogy az anyád hazudik.”
„Miért ígérgeti folyton, hogy majd lesz pénze,
de még sincs pénze soha?
És miért mondogatja, hogy hamarosan meg fog halni?”
Gyógyíthatatlan rákbeteg vagyok...
„Az anyád egészségesebb bármelyikünknél.”
Mindent elmondtam neki, amit az anyjáról gondoltam.
Arra kért, hogy gondolkodjak el azokon, amiket mondott,
és hogy térjek végre magamhoz ebből a transzszerű állapotból.
Reméltem, hogy mindaz, amit mondott, az nem igaz.
Az nem lehet igaz, hogy az anyám csak úgy besétált az életembe, és...
És hogy 45 év után képes volt mindenről hazudni.
Nem tudtam semmibe venni a gyanús jeleket, és mindent újra megkérdőjeleztem.
Szóval visszamentem anya lakosztályára.
Körülnéztem, kihúztam egy fiókot,
és találtam egy doboz piros ételfestéket.
Mondom: „Minek neki piros ételfesték?”
ÉLÉNK PIROS ÉTELFESTÉK POR
Aztán beugrott,
amikor pár hónappal korábban küldött nekem egy képet,
hogy véreset pisilt.
Mondom: „Mi...
Minek van nálad piros ételfesték?”
Kinézed belőlem, hogy ételfestékből csináltam azt a vért?
Nem, fiam.
Ne mondd ezt!
Én soha nem viccelnék ilyesmivel.
Azt mondta, hogy az valami kínai gyógyszer,
el kell készíteni, és meg kell enni.
Én egy beteg asszony vagyok.
De...
De remélem, hogy ezt túlélem.
Rákerestünk a neten a gyógyszereire,
és a legtöbb gyógyszert, ami nála volt, azt magas vérnyomás,
koleszterin és cukorbetegség kezelésére írják fel.
Mindenre volt nála gyógyszer,
kivéve a rák kezelésére.
Ráeszméltem, hogy nem is rákos.
Anya...
Anya hazudott.
És én a hazugságai alapján hoztam meg igen súlyos döntéseket.
Olyan döntéseket, amelyek másokra,
a fiam és a párom életére is hatással voltak.
És rájöttem, hogy nyakig ülök az adósságban.
A nagyapám tényleg...
Tényleg ő volt Brunei egyik korábbi szultánja?
- Igen. - Tényleg?
- Igen. - Tényleg úgy hiszed?
Igen.
Figyelj, az anyám többször is lefeküdt vele.
Hozzá akart menni,
de a szultán nem akarta elvenni, mert sok más nője is volt.
Ezért gyűlölt engem az anyám.
Megbánta, hogy teherbe esett velem.
Az a gazember kihasználta az anyám testét.
Ez az igazság.
Érted?
Szóval a nagybátyám Brunei jelenlegi szultánja?
Igen!
És te Brunei előző szultánjának,
a világ egyik leggazdagabb emberének a lánya vagy?
Ezt mondom, igen, az vagyok!
De majd meglátod.
Idővel majd meglátod.
Engem nem érdekel, hogy hiszel-e nekem,
az a te döntésed.
De majd meglátod.
Remélem, igazat mondasz,
mert ha magamra maradok ebben a helyzetben, akkor...
Mindjárt visszahívlak.
Kimegyek a vécére.
Oké, anya.
Szia!
Úgy éreztem, hogy csapdába estem.
Nem volt pénzem, minden anyagi forrásom elapadt,
és nem láttam a kiutat.
Kilátástalan helyzetbe kerültem.
Borzasztó érzés volt.
És nem tudtam, mitévő legyek.
Felvettem a kapcsolatot az Action Fraud nevű szervezettel,
mert tudtam, hogy náluk be lehet jelenteni,
ha valakit vélhetően azért manipulálnak, hogy anyagilag kihasználják.
Még a rendőrségre is elmentem, de ott egyből azt mondták,
hogy mivel az anyjáról van szó, nem fogják csalásként kezelni az ügyet.
„Egy 80 éves hölgyről van szó.
Nem egy tipikus bűnözőalkat. Biztosak benne, hogy ő az anyja?”
Dionne valóban nem olyan, mint egy tipikus bűnöző.
Kerekesszékhez kötött, már elmúlt 80 éves,
állítása szerint gyógyíthatatlan rákbeteg,
túlsúlyos, és ráadásul még beteges is.
Egyáltalán semmi nem utal arra, hogy ő egy bűnöző lenne.
Tíz hónappal azután, hogy pénzt adtam Dionne-nak,
még mindig nem volt előrelépés a befektetés ügyében.
Borzasztóan aggasztott a helyzet.
Megfordult a fejemben, hogy Dionne talán átvert engem.
Írtam egy e-mailt
közvetlenül Brunei külügyminisztériumának.
Azt válaszolták, hogy:
„A nagykövetség tudomása szerint sem egy Dionne Marie Hanna,
sem egy Theresa Haton Mahamud nevű személy
nem áll semmilyen rokoni kapcsolatban Brunei uralkodói családjával.
Sajnálattal közöljük,
hogy nem áll módunkban további segítséget nyújtani az ügyben.”
Ezek szerint
Dionne
semmilyen rokoni kapcsolatban nem áll
az uralkodói családdal.
A minisztérium megerősítette, hogy a története egy hazugság.
És könnyen meglehet, hogy minden másról is hazudott.
Ha bekövetkezik a legrosszabb, mindent elveszíthetek.
És soha nem kapom vissza a pénzemet.
Súlyosan eladósodtam.
Úgy éreztem, mintha víz alá nyomták volna a fejemet,
és nem kapok levegőt.
Mintha egy erős kéz víz alatt tartaná a fejemet,
és egyetlen pillanat választ el attól, hogy megfulladjak.
Próbáltam még nagyobb nyomást gyakorolni rá,
és közvetlenül neki írtam, hogy:
„Mikor adod vissza a pénzünket?”
Azt válaszolta, hogy:
„Soha nem fogom elfelejteni, amit értem tettetek.”
Sose beszéltünk azelőtt, de elhatároztam, hogy felveszem a kapcsolatot Grahammel.
„Tudnod kell, hogy pénzt adtam az anyádnak.
Rengeteg pénzt adtam neki.
Összesen 150 000 eurót.”
És ettől Graham kiborult.
Teljesen kiborult.
Amikor Peng elmondta, hogy pénzt adott az anyámnak,
akkor esett le nekem,
hogy mi Peng pénzét költöttük Londonban.
És akkor felfordult a gyomrom.
Felfordult a gyomrom.
Mondtam Grahamnek, hogy: „Én nem tartalak téged rossz embernek.
Egyáltalán nem.
De mégis miért hallottam rólad olyan sok rosszat?
És amikor Dionne olyan sok mindent mondott nekem is, meg másoknak is,
miért hajtogatta folyton, hogy semmit ne mondjunk el neked?”
Ha Graham felhív, erről ne szólj neki!
Mindent tarts titokban!
Ne mondd el neki, tartsd meg magadnak!
Beszéljünk holnap, amikor ő nincs a közelben!
Miután meghallgattad ezt az üzenetet, töröld ki!
Ne hallgass Grahamre!
Csak rám hallgass!
„Ne mondd el Grahamnek!”
Rengetegszer hallottam ezt, hogy: „Ne mondd el Grahamnek!”
Arcul csapott a felismerés,
hogy ez a nő nem az, akinek mondja magát.
Mindennél jobban vágytam egy anyára, és arra, hogy mások elfogadjanak.
Ezért tudott átverni.
Dionne egy mesteri manipulátor.
Nem beteg. Nincs pénze.
Ő csak egy szélhámos.
Aztán Grahamet elkezdték ostromolni a barátai, hogy:
„Mi bizonyítja, hogy tényleg ő az anyád?
Egy csomó mindenről hazudott.
Van rá bármi konkrét bizonyíték, hogy tényleg ő az édesanyád?”
Amikor legközelebb találkoztunk, felvetettem neki a DNS-tesztet.
„Csináltassunk egy DNS-tesztet!”
„Nem kell semmilyen DNS-teszt!
Vagy hiszel nekem, vagy nem.”
Amit korábban mondott, abból semmi sem volt igaz.
Szóval az egyetlen módja annak,
hogy ez a kérdés tisztázódjon, az a DNS-teszt.
Egy ötcsillagos hotelban vettük le a mintákat a teszthez.
Csak két-két pálca.
És mehet is bele a mintacsőbe.
Azt mondták, hogy két héten belül meglesz az eredmény.
Egy részem azt kívánta, hogy bárcsak ne ő lenne az anyám,
mert hát mégis miféle anya tesz ilyet a saját gyerekével?
Ez az én példányom a teszt eredményéről.
Azt írja:
„Egyértelműen,
99,9%-os bizonyossággal megállapítható,
hogy a mintát adó személy édesanyja
Miss Dionne Marie Hanna.”
Ő tényleg az anyám.
Ezt a legnehezebb megértenem.
Miért tette ezt a saját fiával?
Nagyjából pont akkortájt láttam őt utoljára,
amikor a DNS-tesztet csináltuk.
Egyszer csak nem küldött több üzenetet.
Nem is hívott.
Minden kapcsolatot megszakított.
Egy évvel a szerződés aláírása után még mindig nem kaptam semmi pénzt.
Se egy ígéret.
Se egy üzenet.
Dionne egyszerűen csak felszívódott.
Junyannal beszéltünk róla, hogy mennyi pénzt is költöttünk rá.
Több mint 100 000-et.
De ezt betudtuk tanulópénznek.
Túlélő üzemmódba kapcsoltunk, elengedtük, és továbbléptünk.
Rengeteg energiát és időt áldoztam rá,
és persze szeretetet is, bizonyos értelemben.
De ebből legalább megtanultam,
hogy olyannak lássam a valóságot, amilyen valójában,
és hogy ne kergessek hiú ábrándokat.
Szia, anya!
Csak érdekel, hogy jól vagy-e, és hát, tudod, én...
Történt, ami történt.
Nagy árat fizettem érte én is, a családom is, mindenki,
de mit tehetnék?
Már megtörtént, nem?
Most próbálok talpra állni belőle.
És te megint elmentél, szóval...
Mit tehetnék?
Elmentél.
Megint.
Szingapúrba, Semarangba,
Indonéziába, Bruneibe, vagy a jó ég tudja, hová.
Egy nap talán majd elmondod, hogy miért tetted.
Vagy nem.
Sose fogom ezt igazán megérteni.
Vigyázz magadra, anya!
Alig több mint egy évig ismertem őt.
Most már úgy hívom anyát, hogy:
„Dionne”,
mert egy anyának
nem volna szabad ilyet tennie a gyerekével,
és ezért jobbnak látom,
ha nem hívom őt „anyának”.
A tettei szembemennek mindennel,
amit az ember egy anyától elvárna.
Hogy szereti és megvédi a gyerekét, hogy törődik vele...
Ő ennek pont az ellenkezőjét tette.
Gyakorlatilag tönkretette a saját gyermekének az életét.
Lelkiismeret-furdalás nélkül.
Ki ez a nő?
A Google-ön
mindennap órákon át kutakodtam, és próbáltam valamit kideríteni róla.
Egy nagyon puccos, ötcsillagos zürichi hotelban dolgoztam...
Megpróbáltam más áldozatokkal is felvenni a kapcsolatot,
mert szerettem volna jobban átlátni ezt az egészet.
Ott hagyott egy csomó gyémántgyűrűt a hotelban,
mert nem tudta kifizetni a szobáját,
és kiderült, hogy azok nem is gyémántgyűrűk voltak.
Miután másokkal is beszéltem, rájöttem,
hogy Dionne átverései jócskán túlmutatnak rajtunk.
Korábban azt hittem,
hogy Dionne viselkedése kizárólag Grahamre irányul,
de minél több emberrel beszéltem,
annál világosabbá vált, hogy ez egy nagyszabású csalássorozat.
Mennyi pénzt csalt ki tőled Dionne?
Legalább 627 millió indonéz rúpiát.
- Azta! - Negyvenegyezret.
Negyvenegyezer dollárt?
- Igen. - Azta!
A feleségemmel úgy gondoskodtunk róla, mintha a saját anyánk lett volna.
Mikor történt ez? Mikor ismertétek meg Dionne-t?
2020 januárjában.
Értem. És Indonéziában?
Igen, Indonéziában.
Már azelőtt ezt csinálta veletek, hogy minket megismert volna.
Eleinte mindent ő fizetett magának.
Negyvenegyezer dollár.
Egyik ötcsillagos hotelból a másikba költözött.
Egyértelmű volt számunkra, hogy ez a nő igen tehetős.
A többi áldozat
többnyire indonéziai muszlimok voltak,
akik el akartak jutni a haddzsra.
Szóval Dionne azzal ámította az embereket,
hogy olcsóbban elviszi őket a haddzsra?
- A muszlim zarándoklatra? - Igen.
De az egész egy hazugság volt.
Egyike vagyok azoknak, akik fizettek azért az útért,
de az az út végül nem valósult meg,
és attól tartok, hogy több száz másik ember is
áldozatul eshetett annak az átverésnek.
Hát nem kispályás, az biztos. Mármint...
Felmerül a kérdés, hogy miért? Miért furakodott be az életünkbe?
Amikor először találkoztunk, volt nála egy retúrjegy.
Azzal a jeggyel jött Bangkokból Angliába, még a COVID-os lezárás előtt.
Akkor még nem tűnt fel, de a repjegye szerint
a lezárás után két héttel visszament volna Bangkokba.
Ebből arra következtetek,
hogy ha nem lett volna a lezárás, valószínűleg nem is találkoztunk volna.
Anyám egy szélhámos volt,
de mivel a lezárás miatt alábbhagyott a turizmus,
így nem találkozott annyi gazdag emberrel, és nem tudott miből megélni.
Szóval mit csinált?
Felment az internetre, és megkereste a fiát.
Nem volt nehéz dolga.
Aztán azt mondta, hogy már csak hat hónapja van hátra,
hogy minden döntésemnél őt részesítsem előnyben.
Azt akartam, hogy jól érezze magát élete utolsó hat hónapjában.
Gyorsan kellett döntéseket hoznom.
Annyi szép emléket akartam szerezni rövid időn belül, amennyit csak lehetett.
Anya már évek óta csinálhatta ezt,
hiszen ismerte őt az összes főportás és recepciós,
meg szinte mindenki azokban a hotelokban, amiket rendszeresen látogatott.
Tehát ez az egész nem egyik napról a másikra történt.
Tovább kutakodtam,
mert Graham az anyja nélkül nőtt fel,
és tudni akartam, hogy hol volt Dionne, amikor Graham kicsi volt.
Nyugodtan nézzetek utána,
hogy szerepelek-e a bűnügyi nyilvántartásban!
Engem nem izgat.
Én nem csináltam semmit.
Ez egy 1982-es újságcikk.
„Dionne Hornigold, a 41 éves, állandó lakcímmel nem rendelkező nő,
beismerte, hogy pénzt és ékszereket csalt ki a négy áldozatától.”
CSALÁS MIATT KERÜLT BÖRTÖNBE A NŐ
A cikkben azt taglalják,
hogy nagyon gazdag és tehetős nőnek állította be magát,
majd hamis ígéretekkel átverte az áldozatait.
Már negyven éve is ugyanezt csinálta.
Graham nagyjából nyolcéves volt akkor.
„A bíró két évre ítélte Hornigoldot,
amelyből nyolc hónapot elengedett.
A bíróság tudomása szerint Hornigold Malajziában született,
és 1971-ben érkezett Angliába.
1980 februárjában már megbírságolták háromrendbeli bolti lopásért,
majd ugyanazon év szeptemberében 18 hónap börtönbüntetésre ítélték,
amit két évre módosítottak, miután Hornigold beismerte,
hogy több embertől is pénzt csalt ki.”
Bárcsak ezt hamarabb tudtam volna!
Tudni akartam, hogy ki az anyám.
Hát, ez az anyám. Világéletében ilyen ember volt.
Totálisan megvezetett egy profi szélhámos,
aki történetesen az anyám.
Szia, fiam!
Mi újság? Hol vagy?
Itt vagyok Malajziában.
Csak beszélni akarok veled, fiam.
Graham már több mint egy éve nem látta az anyját...
Szeretlek, fiam.
Nagyon szeretlek.
Igazán?
Sajnálom, ami történt.
Nagyon sajnálom, ami történt.
Rendesen keresztbe tettél nekem, anya.
Tudom.
És sajnálom.
Tiszta szívemből sajnálom.
Ami történt, megtörtént.
Azon már nem tudok változtatni, fiam, nem tudok változtatni rajta.
Most mennem kell. Vigyázz magadra!
Már nem dőlök be neki.
Többé már nem.
Ideje továbblépni.
Dionne nem válaszolt a megkereséseinkre.
Soha nem emeltek vádat ellene
a jelen dokumentumfilmben elhangzó állítások kapcsán.
Az anyámmal eltöltött év
nagyon rossz hatással volt a párkapcsolatunkra Heatherrel.
Valamikor még reménykedtem benne, hogy ki tudunk békülni Grahammel.
De jóval később, mikor már nagyjából elült a por,
arra a döntésre jutottunk Grahammel, hogy már nem fogok visszamenni.
Anyaként mindig is a gyerekem lesz számomra az első,
és muszáj a lehető legjobb életet biztosítanom a számára.
Minden egyes nap hiányoznak.
De a fiam boldog,
és egy szerető család veszi körül.
Bármennyire is fájdalmas és idegőrlő volt az az időszak,
sikerült rendbe hoznom az életemet.
Rájöttem, hogy az ember bármiből talpra tud állni.
Csak leporolod magad, és mész tovább.
Fontos, hogy melletted legyenek a legjobb barátaid,
akikkel szinte már egy család vagytok.
Finoman!
Az én legjobb barátaim a munkatársaim.
Ők voltak azok,
akik átsegítettek engem életem legnehezebb időszakán.
Juan is mindvégig mellettem állt.
Életem legborzalmasabb időszakában mind mellettem álltak.
Tudtam én, hogy tudsz sütni.
Ezt hívják családnak.
Nincs bizonyíték arra vonatkozóan,
hogy a bankár vagy az ügyvéd részt vettek-e Dionne csalásaiban.
A feliratot fordította: Vécsey Ádám