Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg er Graham Hornigold, tidligere konditor for Hakkasan,
og nå konditorkonsulent med Michelin-stjerne.
Og konditor Graham Hornigold.
Du må være presis. Du må forstå teknikk.
Og du må forstå smak.
Det fins ingen større kjærlighetserklæring enn å lage mat til noen.
Jeg vil ta vare på disse ingrediensene
og gi deg noe minneverdig, håper jeg.
På en god måte.
Men hvorfor er det røyk overalt?
Hva har skjedd med min pandijan?
Jeg møtte Heather da hun kom på jobbintervju.
Hun var veldig dreven.
Veldig smart. Veltalende.
FØLG
De første par årene var det et platonisk og profesjonelt forhold.
Men vi hadde kommet hverandre nærmere.
Det bare klikket.
Vi hadde bare mye gøy sammen, mange fine opplevelser.
Vi reiste og åt. Det var en gnist. Vi passet sammen.
Hun er veldig tynn og sunn. Jeg liker rødt kjøtt, vin og ost.
FØLG
Heather er en fantastisk person. Hun passet meg perfekt.
Vi var på bølgelengde med hva vi ville i livet.
Vi ville slå røtter, starte en familie og ha vår egen bedrift.
Vi startet et rådgivningsfirma for bakverk.
GOD BAKING!
Graham var som en løk, og han hadde så mange lag
som du måtte ta av før du kom til kjernen.
Og jeg innså tidlig at det var mange traumer der
som nok ikke hadde blitt tatt hånd om.
Jeg hadde et perfekt liv.
Trodde jeg.
Livet var godt med Heather.
Men når du tror du har fått orden på livet ditt,
innser du at du ikke kan rømme fra fortiden.
Jeg sluttet aldri å være glad i deg.
Hvorfor måtte hun komme inn i livene våre?
Du tror at hun er den hun sier hun er.
Men hun ødelegger liv.
Ingenting vil forandre meg.
SVINDLET AV MAMMA
Jeg ble født i Tyskland på en britisk militærbase,
og jeg var i fosterhjem fra jeg var to til fire.
Vet ikke hvorfor.
Så flyttet jeg til St. Albans med min stemor og min far.
Jeg kjente ikke moren min. Faren min snakket aldri om henne.
Jeg fantaserte om hvem hun var og hva hun var.
Men det var noe jeg ikke ville tenke på,
for det er jo veldig vondt å ikke kjenne moren sin.
Du har ikke moren din.
Graham visste ikke hvem hans ekte mor var.
Det var som om noe manglet i livet hans.
En bit av puslespillet som ikke ble forklart, ikke var der.
Og jeg tror han lengtet etter å føle kjærlighet
og en tilknytning til familie.
Vi ryddet loftet og fant denne fødselsattesten.
Før det hadde jeg aldri spurt hvem hans biologiske mor var.
Jeg har en kopi av fødselsattesten min.
Født 26. november 1974
på et britisk militærsykehus i Münster i Vest-Tyskland,
til min far...
GUTT
...en sapper i hæren og fra King's Lynn,
og min mor som er navngitt her som Haton Hornigold, tidligere Mahamud,
som kan tyde på en muslimsk avstamming.
Vi sa: "La oss finne ut hvem denne kvinnen er."
Og vi undersøkte og googlet henne
og forsket på henne basert på navnet som sto i det dokumentet.
Vi trodde hun var i slutten av 70-årene eller begynnelsen av 80-årene.
Men vi fant ikke noe om henne. Det var som om denne kvinnen ikke fantes.
Og etter et par måneder,
ga vi opp og tenkte ikke på det lenger.
En uke senere fant vi ut at vi ventet barn.
Vi sa: "Halleluja!" Heather var i ekstase, det var flott.
Vi var så glade da vi fant ut om graviditeten.
Vi slo oss til ro, og det var en ny begynnelse.
Vi gledet oss.
Men en uke senere kom de første rapportene om covid.
Så det var: "Hurra, vi skal ha barn."
Men samtidig forandret verden seg fort.
Nedstengningen kom.
Vi gjorde ikke annet enn å jobbe med hobbyene våre.
Det var en fantastisk tid, vi tilbrakte kvalitetstid sammen,
lekte oss på kjøkkenet, utviklet oppskrifter
og lagde mat, spiste og matet hverandre og passet på hverandre.
Heather, se opp.
Heather.
Den beste tiden i forholdet. Helt klart, den beste tiden i forholdet.
Høyere, Kev. Sånn, ja. Dytt den opp.
Da ser jeg slank ut.
Og så, plutselig, fikk vi en e-post ut av det blå.
Jeg husker det tydelig. Jeg var utenfor, og mobilen vibrerte.
Jeg så på den og tenkte: "Er dette ekte?"
Graham kom til meg litt forvirret. "Se på denne e-posten.
En dame sier hun er moren min. Tror du det er ekte?"
"Hei, Graham. Jeg vet ikke om dette vil nå deg,
men jeg har lett etter en måte å kontakte deg på og fant denne adressen."
"Jeg heter Dionne, tidligere kjent som Theresa.
Graham ble født i Tyskland, før han ble tatt fra meg og brakt til England."
Du sier at jeg ble født i Tyskland. Få vet det.
"Om dette gir mening for deg og du er den Graham jeg søker,
vil jeg gjerne høre fra deg. Hvis ikke, beklager jeg.
Vennlig hilsen Dionne."
Ja.
Jøss.
Tenk å lese det.
Herlighet.
Ja.
Jeg skrev tilbake: "Er dette på ekte?
Ikke en spøk, en svindel eller noe?"
Du fant navnet mitt på nettet. Det får meg til å si: "Ok,
la oss finne ut hva mer du vet."
I løpet av de neste par ukene svarte jeg med en rekke spørsmål.
"Hva var mellomnavnet mitt?" Jeg har ikke et.
JEG GA IKKE GRAHAM ET MELLOMNAVN. KANSKJE NOEN ANDRE GJORDE DET?
Svarene som kom tilbake, var de riktige svarene.
NÅR BLE GRAHAM FØDT?
NY MELDING
I NOVEMBER 1974
Graham sendte en oppfølgingsmail og ba om flere detaljer.
Igjen kom korrekte svar i retur.
HVA VAR PIKENAVNET PÅ FØDSELSATTESTEN?
Jeg var ikke innom tanken på at jeg ikke skulle finne ut hvem hun var
og hvem jeg var. Det var det første jeg skulle gjøre.
Skulle ønske vi aldri fikk den e-posten.
Fordi det var starten på noe som du aldri i livet
trodde ville skje.
Dionne bodde på hotell i Liverpool,
og hun inviterte oss til Liverpool i noen dager for å møte henne.
"Jeg har hotellrom klart til dere. Kom, jeg skal organisere alt."
Vi visste ikke hva vi skulle tro. Det var en nervøs spenning.
Litt engstelige for: "Hva kommer til å skje?"
Da jeg kom nærmere hotellet, slo angsten og alt inn.
Man håper de er alt man trodde de skulle være.
Jeg tror han holdt følelsene litt inni seg.
Da vi kom til Liverpool
kom de ut, og alt ble ekte.
Hallo, kjære.
Følelsen jeg hadde da jeg først møtte henne, var...
Ikke at jeg var en baby,
men at jeg var noens baby.
Hvis det gir mening.
Bare tenk deg det.
Førtifem år uten å møte foreldrene dine.
Som barn har du aldri hatt det mor-barn-båndet.
Men det oppstår øyeblikkelig
når dere ser hverandre.
Du holder noen i hånden for første gang,
og med en gang tenker du: "Dette er moren min."
Jeg kan ikke forklare det.
Det er som når man har hudkontakt
når man er nyfødt,
og du får den tilknytningen over tid.
Tenk deg det smellet. Rett i ansiktet.
Det er forbindelsen. Sånn føltes det.
Jeg var med fra starten. Jeg tenkte: "Fy flate, det er moren min."
De var så glade for å møte hverandre. De lignet på hverandre.
De hadde de samme faktene. Det var en umiddelbar forbindelse mellom dem.
Dionne tok så godt imot meg også,
og hun sa med én gang:
"Jeg er svigermoren din. Jeg er her for deg.
Jeg er så glad for dette barnebarnet. Dette er utrolig."
- Rumpa hans er her. - Ja.
Hodet på andre siden.
"Jeg kan ikke tro jeg fant sønnen min og også skal få et barnebarn."
Hvorfor tar du opp?
Han lager en video.
Smil, mamma.
- Ja, kjære. - Smil.
Neste morgen våknet Graham med en følelse av
lettelse, tror jeg,
over å ha funnet moren og at alt var flott.
Det var mye glede, men det var også mye tristhet.
Dionne antydet at Graham ble tatt fra henne med makt,
og hun hadde ingen kontroll over det. Og på det tidspunktet var de i Tyskland,
og hun visste ikke hvor han var.
Graham ble bare revet bort fra henne.
Senere den kvelden
leide Dionne et privat rom.
Hun ville snakke med Graham alene.
- Går det bra? - Ja.
Så jeg møtte Dionne i Liverpool for første gang.
Jeg prøvde å håndtere det faktum
at hun sto foran meg etter 45 år.
Og så måtte jeg takle, eller ta inn over meg,
det hun sa om at hun hadde seks måneder igjen.
Hun hadde seks måneder,
for hun hadde en hjernesvulst og beinmargskreft.
Jeg har lite tid.
Jeg vil bare smile med deg.
Det er alt.
Jeg er veldig glad i deg, det vil jeg alltid være.
Jeg er så glad for å se deg.
Jeg skal gjøre alt i min makt for å beholde deg.
Legen hadde gitt henne få måneder, og hun hadde dødelig kreft.
Og dette var drivkraften hennes for å finne Graham.
Det var en berg-og-dal-bane for ham. "Jeg fant mamma,
men så må jeg miste henne med én gang,
og vi må være sammen den tiden hun har igjen.
Det er min eneste sjanse til å lære om moren min."
Det var en virvelvind av følelser.
Vi prøvde å takle lykken, den overstrømmende kjærligheten
og barndomsfølelsene.
Og samtidig visste vi at jeg kom til å miste henne igjen
veldig raskt.
Et av hennes ønsker var å dra til havet.
Hun ville se havet for siste gang.
Så jeg bare
satte henne i bilen, og vi kjørte til havet.
Og det var litt trist når hun sa:
"Det kan være min siste gang, men det er vår første gang."
Det var også en oppdagelsesreise, for hun ga meg en innsikt
i hvem hun var.
Moren min hadde bodd i Singapore.
Hun sa at hun hadde bedrifter over hele verden.
Gårder, pasjonsfrukt, mango.
Hva enn det var, mange slike bedrifter.
Palmeolje i Indonesia og Malaysia.
Og hun snakket med kollegaer som hun hadde over hele verden,
for hun kunne 18 språk.
Ja.
Atten.
Vilt.
En fyr ringte fra en fruktgård midt i jungelen et sted.
"Vi snakkes senere.
Ok?"
Men måten de snakket til henne på, alle snakket som om hun var moren deres.
"Mamma", sånn. Jeg sa: "Hvorfor kaller de deg 'mamma'?"
Hun sa at hun hadde gitt penger til landsbyboerne
så de hadde penger til mat, og de plantet åkre.
Hun delte videoer av henne og kollegaene
som delte ut pakker og mat til de fattige.
Hun hadde sånn forretningssans.
Og på toppen av det hele var hun gavmild også.
Hun var fantastisk.
For Graham var det en oppdagelsesreise.
En reise for å utvikle kjærlighet mellom dem.
Og jeg tror båndet deres vokste ganske raskt.
Hun foreslo at hun skulle komme ned til London i et par uker.
Hun bestemte seg for at hun ville bo på hotell.
Og...
...til min overraskelse,
valgte hun et femstjerners nede ved elva.
Hver dag bestilte hun de beste champagnene og kaviar.
Alt kom til bordet hennes.
MIDDAG - DRIKKE FRA MINIBAR ETTERMIDDAGSMAT - DRIKKE FRA MINIBAR
Hun var veldig tilpass i omgivelsene.
Klar?
Hun dro fra ett femstjerners hotell til neste.
Hun brukte mye penger.
Og folk kjente henne. "Hun har bodd her før.
Hun er en av våre beste kunder."
Vi tenkte: "Ok, denne kvinnen er åpenbart ganske rik."
Mamma sa at rikdommen hennes kom fra to kilder.
Den ene var forretningene hennes.
Den andre...
...fortalte hun meg,
var at hun var
det uekte barnet
til den tidligere sultanen av Brunei.
Familien hennes, den tidligere sultanen og hans familie,
hadde gitt henne penger.
Den familien er utrolig rik.
Det er fantastisk på den måten
at... Vel, hvem vil tro det?
Men den virkelige øyeåpneren for meg, og dette er helt vilt,
var da vi dro til The Dorchester.
Det er et femstjerners luksushotell i Park Lane.
Absolutt alle kjente henne.
Dørvakten, resepsjonisten og portieren.
De satte henne midt i restauranten
og lot henne sitte der om ettermiddagen med et par champagneflasker.
MENY
Og det gikk opp for meg at
hun kanskje fikk denne servicen fordi folk visste hvem hun var.
For det hotellet er eid av Bruneis kongefamilie.
Jeg satt der i ærefrykt
og tenkte: "Jøss.
Dette er moren min."
Dionne begynte å kjøpe gave etter gave til Graham.
KASJMIRSKJERF - SKJORTE
Skreddersydde dresser.
Vesker. Designerklær.
Jeg har aldri hatt en bra bil.
Men da jeg møtte moren min...
"Sønn, jeg har ikke sett deg på 45 år.
Du har aldri fått en gave fra meg. Jeg skal kjøpe en gave til deg.
Jeg skal ta bort 45 år med smerte."
Akkurat det sa hun.
"La oss skaffe deg en bil."
Lukk den.
Selvsagt.
Så jeg hadde en samtale med salgssjefen på Rolls-Royce.
Jeg dro ham til side og sa: "Kjenner du denne damen?"
Og han sa til meg: "Ja, hun har kjøpt to Phantomer av meg tidligere."
Så passerte vi en Land Rover.
Hun ropte på meg.
"Sønn, hvilken liker du?"
"Denne ser fin ut, mamma."
Du kjører i vei i en ny Land Rover med moren din etter 45 års fravær.
Hun er kjempeglad for endelig å ha gitt sønnen en gave.
Og jeg bare...
"Dette er utrolig."
Men samtidig mente hun at Heather også trengte en bil,
så hun ikke følte seg utenfor når jeg hadde en bil.
Der er bilen din.
Hva synes du?
Takk, mamma!
Den er utrolig.
Vi kjørte av gårde, og vi tenkte:
"Dette er galskap."
DARENT VALLEY SYKEHUS
To måneder etter det første møtet
startet veene for Heather.
Sønnen vår var på vei.
Og jeg sørget for at hun hadde vesken, og alt var klart.
Du går til et livsendrende øyeblikk.
Det var en veldig langvarig, vanskelig fødsel.
Jeg lurte på om hun ville klare seg,
for det var stressende og traumatisk.
Jeg fikk blodoverføring i fem timer etterpå.
Det var litt...
Det var litt vanskelig. Men så fikk vi denne gledessprederen.
Du ser på ham som: "Det er det beste vi har bakt."
Jeg tror at når du får barn, endres tanken på kjærlighet.
Det er ditt overveldende ansvar å elske det barnet og beskytte det barnet.
Være alt det barnet trenger.
Det var fantastisk. Alt du kunne ønske deg.
Men jeg hadde nettopp lagt sønnen min,
så fikk jeg en melding fra mamma.
Hun sa hun hadde tisset blod.
Vi leste om det, og det er en del av tilstanden hun hadde.
Jeg tenkte: "Herregud, nå må jeg takle dette også."
Jeg vil ikke være sånn, sønn.
Jeg vil bare ha fred.
Jeg er så redd.
Vi hadde en nyfødt sønn, og jeg hadde en partner
som desperat trengte min tilstedeværelse.
Og vi hadde en 85 år gammel kreftpasient.
Jeg kunne ikke forlate henne på hotellrommet.
Hun var der alene.
Og jeg kunne ikke forlate Heather og den nyfødte.
Så jeg tenkte at det var lettere om alle var i samme hus,
for da kunne jeg være der for begge, selv om det ikke var ideelt.
Skjønner du? Det er jo ikke ideelt.
Så jeg hentet henne.
Vil babyen gråte i kveld, mamma?
Aldri i livet.
Og om den gjør det?
Jeg passer på.
Fra i kveld holder jeg babyen.
Jeg tar meg av babyen.
Han vil aldri gråte. Vent og se.
GUTTEBABY
Moren min var veldig lykkelig
over at hun fikk muligheten
til å holde barnebarnet sitt.
Hun hadde seks måneder igjen å leve.
Ikke det engang lenger.
Etter at jeg fødte,
forandret Dionne seg veldig mot meg.
Hei, Heather.
Vet du hva?
Du er en veldig sta dame.
Du lar meg se barnebarnet mitt i 20 minutter.
Du tar ham med opp.
Du tar ham aldri med ned.
Følelsen av "jeg har blitt mamma" ble ranet fra meg,
for Dionne var der.
Jeg fikk ikke feiret at jeg hadde blitt mor.
Er det noe galt?
Liker du besta? Ja.
Vi hadde en asiatisk mor som ville si
hvordan vi skulle ta oss av babyen.
Vi hadde en trøtt, sliten og frittalende mor
som sa: "Vent litt. Dette er mitt hus, mitt hjem.
Det er min sønn, og jeg passer på ham som jeg vil."
Og jeg bare:
"Ok, dette funker ikke."
"Jeg er sulten, pappa."
Da sønnen vår var to måneder,
begynte Dionne og Graham å snakke om en tur til Sveits
for å få noen penger hun hadde tilgang til,
som hun skulle gi Graham.
Hun hadde en formue som hun ville at vi skulle arve.
Planen var å dra til Zürich for å signere dokumentene
som trengtes for det.
Dionne hadde sagt at noen advokater ventet på ham der.
Bankmennene ventet på ham. Alt var klart.
Bare dra.
Signer papirene.
Så ville alt være i orden.
For å være ærlig, sa jeg: "Dra til Sveits.
Gi meg fred og ro i fire dager, helt greit.
Bare kom dere vekk fra meg litt."
Moren min prøvde å forberede meg
på det som skulle komme,
som var å ta over bedriftene hennes etter hennes død.
Byen Zürich lever av penger. Den respekterer penger.
Den tar penger på alvor.
Hvis jeg dør snart,
er du mangemillionær.
Det er alt jeg kan si.
Jeg setter alt i ditt navn.
Hun sa at jeg hadde eksponentiell rikdom.
Så jeg måtte åpne en sveitsisk bankkonto.
Jeg måtte signere noen skjemaer til banken i Zürich.
Og møte private formuerettsadvokater
og andre bankrepresentanter fra velstående banker.
Vi ankom Zürich og sjekket inn på et femstjerners hotell.
Veldig stilig.
To-stjerners Michelin-restaurant.
Veldig dyrt.
Hei, kjære!
Ring meg, er du snill.
Jeg er i Sveits.
På den tiden snakket mamma hele tiden med den sveitsiske bankmannen.
Samtalene de hadde om penger, var unna meg.
Men hun sa vi måtte ha en base på 20 millioner
for å åpne en sveitsisk bankkonto i den banken.
Én-null-null.
Det er 100 %.
Jeg ringte en av vennene mine som var i Zürich.
Jeg sa: "Hei, kompis, jeg er her. Vil du ta en drink med oss?"
Jeg bare: "Visst pokker."
"Og du får møte moren min."
"Ok, ja.
Si fra når, så kommer jeg."
Jeg møtte Graham for ganske lenge siden.
Vi har jobbet sammen.
Jeg begynte å lære fra konditormesteren.
Vi snakker om en av de mest populære kokkene i London.
Vi ble, vil jeg si, veldig gode venner,
veldig nære.
De bodde på et av de dyreste hotellene i Zürich.
Jeg satte meg ned, og han sa: "Dette er moren min, Dionne."
Han var som et lite barn.
Jeg har aldri sett ham slik.
Han var som en baby.
Som om han hadde blitt født på ny.
Gratulerer med dagen
Min fine sønn
Gratulerer med dagen
Kyss ham!
Mamma.
Mamma skal mate deg.
- Nei. - Jo.
Dette er altfor stilig.
Vi satt på hotellet, og endelig fikk jeg møte bankfunksjonæren
for å snakke om de betrodde midlene.
Han var ikke bare en bankfunksjonær. Han var høyt oppe i systemet.
To eller tre dager senere
ble vi invitert til sjefen for denne banken.
Og banken var stengt.
Jeg skulle dit for å signere papirer og forstå arven
og hvordan det ble når mamma døde.
Graham ringte meg. "Vi er i banken.
Nå skjer det. Kjapp deg hit.
Du må være her om ti minutter."
Det føltes veldig
rart, for det var så stille.
Men vi ble invitert til de private rommene over banken.
Vi gikk gjennom sikkerhetskontrollen. Gikk opp. Og vi endte opp på kontoret.
Dette rommet...
Ikke mange får gå inn i det rommet.
Og Graham så på meg som: "Hva er det som skjer?
Dette skjer."
Jeg tenkte: "Hvilke nivåer av rikdom trenger du
for å ha makt til å få en privat bankfunksjonær
til å åpne det globale hovedkvarteret i banken i Zürich
etter stengetid for å gi deg tilgang til et privat rom over banken?"
Ingen kjenner rikdommen hennes.
Min mors økonomiske ordninger er veldig kompliserte,
og jeg innså at dette ville ta lang tid.
Vi signerte ikke noe på det møtet.
Bedriftene var overalt, spredt.
Alle må forstå hvilke ressurser det finnes globalt.
De snakket om hundrevis av millioner.
Fin dans, mamma.
Vi dro tilbake til hotellet og tok et par glass.
Jeg tenkte: "Fy flate."
Jeg og min venn så på hverandre. "Hva er det som skjer?"
Jeg husker at jeg tenkte:
"Livet ditt forandrer seg nå.
Pang. Det bare... Du kommer til å ha mye penger."
Jeg hadde vunnet jackpot.
Graham begynte å snakke om store mengder penger,
og at pengene ville endre ikke bare hans og vårt liv,
men at det ville gi rikdom i kommende generasjoner.
Det var fantastisk, tanken, som far, på at familien din ikke måtte uroe seg.
Å ikke uroe seg for penger?
Hvem ville ikke tenkt sånn?
Og du kan hjelpe folk.
Og forbedre planeten.
Og du kan bli kvitt palmeoljegårdene hennes
og bytte dem mot noe annet, som ren energi.
For du har penger til det.
Jævla sprøtt, hva?
Beklager språket.
Jeg var i London. Graham var i Sveits.
Og en dag så jeg gjennom kontoene våre,
og en stor sum penger
hadde blitt overført i Grahams navn.
LOGG STRAKSOVERFØRING TIL GRAHAM HORNIGOLD
Jeg konfronterte Graham med dette
og fikk vite at de pengene skulle til Dionne.
Hun trengte penger, for hun fikk ikke penger ut av sin bank
på grunn av covid.
Under oppholdet på et av hotellene i London,
spiste vi lunsj, og mamma lente seg inntil meg
og spurte om jeg kunne hjelpe henne å betale en regning,
for covid ga henne problemer med å overføre penger.
Betalingene var for hotellet. Tusen pund her, to tusen pund der.
Fem, ti. Ok, ikke noe problem.
Det kommer tilbake.
Jeg betalte rundt 20 000 eller 25 000 pund.
Litt uventet, og vi var ikke rike,
men jeg var glad for å hjelpe mamma.
Ikke sant? Hadde ikke sett henne på 45 år.
Jeg visste at hun kom til å dø snart.
Jeg ble forvirret,
fordi Dionne la det frem som at det var hun som hadde betalt for alt.
Graham sa at jeg ikke skulle bekymre meg.
"Alt kommer tilbake til deg. Ikke tenk på det.
Det kommer ti ganger mer."
Jeg skal skrive ned hvor mye jeg har tatt fra deg.
Og gi de pengene til deg.
Det skjer ikke igjen.
Jeg låner penger av deg
fordi du er mitt blod.
Jeg er veldig glad i deg.
Turen til Sveits
skulle egentlig vare i fire dager.
Etter de fire dagene
sa Graham: "Papirarbeidet var ikke klart.
Advokaten var ikke klar. Vi må bli noen dager til."
Jeg sa: "Ok, bli noen dager til."
Jeg husker veldig dyre middager.
Veldig dyre middager.
Vi spiste kaviar.
Vi spiste veldig dyr mat hver eneste dag.
Med en flaske vin til 350 eller 400 dollar.
Den var som vann.
"Gi meg en flaske til."
Hun begynte å si til meg at: "Nå er du en del av familien min.
For hvis sønnen min
er din beste venn, er du en del av familien min.
Du er barnebarnet mitt."
Så hun begynte å kalle meg "barnebarn".
Så jeg kalte henne "bestemor".
Hun sa til Graham:
"Sønn, hvor mye penger skal jeg gi vennen din?"
Og Graham så på henne og sa: "Jeg vet ikke, 3,5? Fire?"
"Tre komma fem hva?"
"Millioner, mann.
Og i morgen skal vi se etter hus til deg. Jeg skal kjøpe et hus til deg."
Så jeg dro fra hotellet litt full,
og livet mitt kunne endre seg litt etter den kvelden.
Vi dro til noen hus. Det var veldig dyre hus.
Det var spennende, men samtidig så jeg aldri for meg å bo i de husene.
Det var altfor mye.
Jeg sa til henne:
"Hvordan kan jeg ta vare på dette digre, dyre huset?
Jeg har ikke råd til det.
Jeg setter pris på hjelpen, men nei."
Hun sa: "Jeg gir deg ikke 3,5. Jeg gir deg syv millioner."
Men hun forklarte at hun ikke hadde pengene der til å kjøpe huset.
Hun ventet på å få pengene fra et sted i Asia
til Sveits,
så hun kunne betale huset.
Så vi måtte vente litt.
Klarer du det ikke i dag, klarer du det i morgen. Du prøver hardt.
Men så skjedde det noe.
Graham gikk på toalettet,
og jeg var alene med henne ved bordet.
Og hun sa:
"Jeg hjelper alltid folk.
For at jeg skal hjelpe deg, må du gi meg noe.
Jeg trenger noe fra deg."
Og jeg tenkte: "Hva snakker hun om?"
"Jeg trenger penger fra deg.
Men ikke si noe til Graham.
Dette er mellom deg og meg."
Og jeg sa selvsagt til henne:
"Jeg har ikke penger å gi deg.
Jeg er en normal person som lever et normalt liv.
Jeg er ikke så rik.
Beklager, men jeg kan ikke gi deg noe."
Så det der, for meg,
gjorde meg mistenksom.
Og jeg begynte å lukte
ugler i mosen.
Jeg må tenke først.
Når skal du tenke?
Når du får grått hår som dette?
Det er for sent, er det ikke?
Jo.
Jeg ville ikke si noe til Graham,
for dette var moren hans, og han var så glad for det.
Hvis jeg sa noe negativt om moren hans,
ville det ødelegge mellom meg og Graham.
Moren hans var døende.
Og moren hans ville være med ham.
Og for Graham var det viktigere enn noe annet.
De få dagene ekstra
ble flere og flere dager.
Jeg var i et hus alene.
Ingen familiestøtte, mitt første barn.
Jeg gikk til naboen for å få henne til å gå og kjøpe melk
og ting fra butikken.
Som far vil du være med familien din.
Men jeg hadde ikke signert på noe,
og det var jo grunnen til at vi var der.
Moren min fortsatte å ha møter med bankfunksjonæren og advokaten.
Og hun ba meg bli der.
Så jeg tenkte:
"Jeg kan ikke dra fra henne og dra tilbake,
for jeg mister henne snart."
Jeg dro vel til hotellet annenhver dag.
Jeg prøvde å se hva som skjedde.
Det var ikke bare Graham, meg og Dionne.
Jeg møtte så mange på hotellet.
Det første var at jeg så henne ikke, jeg hørte henne.
Jeg hørte en stemme som sa:
"Unge mann!"
Og jeg snudde meg, og jeg så denne damen
som stirret på partneren min, for hun er kinesisk.
Det første hun spurte meg om, var:
"Hva driver du med?"
Og jeg ble ganske sjokkert, for jeg så en 80 år gammel dame,
og hun spurte hva jeg drev med.
Og jeg sa: "Finansmannen min sier jeg er filmskaper."
Jeg er bare et menneske som er interessert i livet.
Det var grunnen til at vi var i Zürich.
Vi så etter investeringer til oppstarten vår.
Tenk på det som en liten Amazon.
Det er en markedsplass
for å selge eksklusive produkter.
Hun virket veldig nysgjerrig.
Hun sa: "Snakk med advokaten min."
En advokat fra et veldig bra advokatfirma var der nesten daglig.
Hun hadde en bankfunksjonær fra en stor sveitsisk bank.
Hun virket som en veldig rik person.
Og hun gjorde et poeng av å vise det.
Hun sa: "Jeg er sultanen av Bruneis uekte barn."
Jeg har hørt sprøere historier, så dette var ingenting.
Advokaten sjekket avtalen.
Og hun signerte papirene.
Her er kontrakten.
Hun kjøpte 20 % av aksjene våre.
Så 2,5 millioner sveitsiske franc for 20 % av selskapet.
Så sa hun: "Nå har dere en investor."
Hun var veldig engasjerende.
Sjarmerende.
Vittig.
Det var gøy.
Og hun kalte partneren min barnebarnet sitt.
Så det ble en personlig reise for oss.
Og så sa hun "barnebarn". Hun kalte meg også det. "Barnebarn.
Kan du skaffe meg 2000 euro?"
Hun hadde problemer med å få penger
overført på grunn av covid.
Jeg sa: "Klart, ingen problem."
Sett tilbake. Her.
- Tusen takk. - Si til damen...
Hun skulle være investoren vår.
Og i asiatiske kulturer,
er det definitivt vanlig å gi gaver.
Det er en forpliktelse at når du får noe, gir du noe.
Hun sa bare: "La oss gå ut og handle."
Vi kjøpte varme sko til henne.
Hatter.
Håndvesker.
Kjoler.
Hun prøvde en jakke.
Jeg tror den kostet 8000.
Hun sa: "Jeg elsker den jakken."
Og jeg betalte for den.
Vi kjøpte henne champagne. Mye champagne.
Herregud, champagneregningen vår må ha vært på 10 000.
Hun sa: "Ikke si det til Graham."
Jeg fikk ikke lov til å si det til Graham, for hun ville ikke at sønnen skulle vite
at hans rike mor, som endelig hadde fått kontakt med ham,
hadde problemer med å få tak i nok penger akkurat da.
Så jeg lovet på tro og ære at jeg ikke skulle si noe til Graham.
Jeg ble stadig mer bekymret for hva som skjedde der borte.
Kontraktene som Dionne snakket om, pengene som Dionne snakket om.
Ingenting av det skjedde.
Det var bare snakk.
Og jo mer jeg stilte spørsmål,
jo mer
prøvde Dionne å dytte meg ut av bildet.
Hei, Heather.
Jeg vil ikke snakke med deg,
for du har opprørt meg på mange måter.
Jeg skal huske alt.
Alt jeg trenger, er respekt.
Hun snakket med deg med en sånn intensitet
som man aldri hadde følt fra noen.
Hun viste en gøyal, lykkelig
"la oss feste og ha det gøy"-person til Graham.
Men det var en ekkel understrøm
som lå under som var rettet mot meg.
Og det så ikke Graham.
Hvis jeg går opp og du faller, slår hodet og aldri våkner,
er jeg i trøbbel.
Jeg begynte å bli veldig bekymret,
for noen dager lå hun bare på sofaen og rørte seg ikke.
Dyster og blek.
Med alt livet sugd ut av henne.
Jeg sa: "Føler du deg bra?"
"La oss dra til en lege."
"Hva slags medisin trenger du?" Hun hadde en stor pose med medisiner.
Jeg ber Gud om å ta livet mitt i kveld.
Det er bedre om jeg dør.
Hun sa: "Vet du hva? Jeg er lei. La oss bare avslutte det nå."
Hun gikk ut på balkongen og klatret opp, og man måtte dra henne ned.
Det kunne skje klokka ett eller to om natta, så man var engstelig.
"Kommer jeg hjem og finner henne død et sted?
Eller vil hun gjøre noe midt på natten?"
Jeg er veldig glad i deg.
Husk det.
Etter hvert som julen nærmet seg,
sa Graham at hun
nektet ham å komme hjem.
Det var den første julen med sønnen vår, og han var tre måneder gammel.
Og for meg var det så viktig at Graham var der.
Jeg skulle tilbake til jul. Jeg måtte kjempe for å komme hjem til jul.
Jeg hadde lovet Heather at jeg skulle være der.
Graham kom tilbake om kvelden på julaften.
Han ringte meg den morgenen og sa: "Jeg kommer hjem i dag."
Jeg var veldig lettet over det.
Og den kvelden jeg dro, fikk jeg masse meldinger.
Bilder av at hun var knust,
av en kvinne som var ødelagt fordi sønnen hadde forlatt henne.
Og hun var full av tårer.
Men samtidig var jeg tilbake.
Jeg var helt i ekstase over å treffe sønnen min og Heather.
Han hadde vokst sånn på de to månedene.
Jeg laget julelunsj.
Jeg hadde det så fint.
Så fint sammen med dem. Første juledag og alt.
Den julen var den verste julen jeg har hatt,
for vi hadde
en stor krangel klokken 04:00 om Dionne.
Jeg sa til Graham: "Dette er ikke greit.
Du forsvant i to måneder.
Og nå dukker du opp i siste øyeblikk som ingenting."
Heather påpekte at det utviklet seg en avstand mellom oss.
Jeg sa: "Du er gal."
Jeg måtte bare
la dem være glade i hverandre.
Savner du moren din?
Bra.
Graham og jeg hadde tenkt å dra til New Zealand
for å introdusere babyen til familien min og foreldrene mine.
Så jeg prøvde å bestille billetter,
og Dionne ville overtale Graham til ikke å dra,
for hun ville dø i løpet av den tiden.
Jeg har vært inn og ut av legekontor.
Jeg har vært på sykehuset.
Jeg er syk.
Jeg kan knapt gå nå.
Hvor er sønnen min?
Turen til New Zealand varte seks uker,
i slutten av januar, seks måneder etter at moren min sa
at hun hadde denne diagnosen.
Tiden rant ut for henne.
Og hun gjorde det veldig klart
at legene nå hadde gitt henne uker eller dager å leve.
Jeg er en syk kvinne.
Og jeg er gammel.
Jeg vil bare være sammen med deg så mye jeg kan.
Graham var veldig opprørt.
Følelsene hans var over hele spekteret,
for han var overbevist om at hun kom til å dø.
Det er et moralsk dilemma.
Gjør det som er rett og riktig
og vær med partneren din og barnet ditt,
eller det som er rett og riktig,
og sørg for at moren din kan nyte sine siste dager
etter 45 års fravær.
Hvilken vei går du?
Hvilken vei?
Hvis jeg dør på et hotell, vet ingen det uansett.
Ingen vet.
Han ville ikke la være å være der for henne.
Så han bestemte seg for at han ikke ble med til New Zealand.
Kunne jeg dra til New Zealand og risikere at jeg ikke kom tilbake
i tide til å være der da moren min døde?
Jeg var fullstendig
fortvilet,
for jeg måtte ut derfra, jeg trengte rom. Og jeg var så...
Jeg måtte bare treffe familien min og være med folk som var glade i meg.
God morgen, kjære.
Det går bra. Jeg vet hvem sin stemme det er.
Jeg kom tilbake fra en kort tur med Junyan,
og så var det en fyr der.
En kineser, Peng.
Hun sa: "Å, barnebarn,
jeg må diskutere en forretning med denne Peng."
Jeg er Peng.
Jeg er fra Kina.
Jeg har bodd i Tyskland i mange år.
Peng hadde en forretningsforbindelse som satte ham i kontakt med Dionne.
Tanken var at Dionne skulle investere i bedriften hans.
Hun skulle gi forretningsforbindelsen min 60 millioner
i totale investeringer for å utvide virksomheten sin.
Men i land i Sørøst-Asia tar du ikke bare.
Peng var en mellommann og representerte et medisinsk firma
som spesialiserer seg på å behandle kreft.
Han kunne hjelpe henne å få behandling og hjelpe med å få selskapet finansiert.
Min forretningsforbindelse tilbød Dionne
gratis nyskapende kreftbehandling
som bare var tilgjengelig i Sveits.
Denne behandlingen skulle være helt gratis.
Jeg har dødelig kreft.
Jeg kan dø om en måned.
Jeg kan dø om to måneder.
Hvem vet? Bare Gud vet.
Dionne sa: "Jeg vil ikke ha behandlingen.
Jeg er døende. Det er ingen vits.
Men han kan gi litt penger."
Hun snakket om hvordan hun ville omfordele pengene
til trengende,
at denne pengestrømmen faktisk ville gagne noen.
Vi ga totalt
50 000 amerikanske dollar.
Hun ville ha det kontant.
Takk, kjære!
Hun kom tilbake til Storbritannia,
og hun leide en leilighet ved elven.
Utsikt over Tower Bridge fra gulv til tak.
Da hun kom tilbake til London,
betalte mor for alt.
Hver dag snakket hun i telefonen med bankmannen og advokaten,
sånn at alt som måtte gjøres, ble gjort.
- Hvordan tar man opp? - Følg meg.
- Tar vi opp nå? - Ja.
Ok, vi er ute.
Mens vi bodde i denne leiligheten, fikk jeg et par venner på besøk.
Gamle venner fra barndommen.
Themsen.
Tower of London.
Se gjennom der.
Den mest utrolige leiligheten.
Takk, kjære!
Jeg forguder deg.
Veldig...
Dionne var veldig morsom.
Hun var veldig vennlig. Ganske karismatisk, faktisk. Hun var...
Hun lignet faktisk på Graham.
Veldig behagelig og varm, og med et stort smil.
Jeg møtte Graham i tenårene,
sikkert rundt 14, 15 år gammel.
Tatt på fersken.
Han likte å være ute, og jeg vet hvorfor. Det var ikke gøy hjemme.
Jeg møtte aldri faren hans, men jeg visste at han drakk.
Han hadde en vanskelig oppvekst.
Faren hans var veldig voldelig.
Hovedmålet med å bli kokk
var å komme seg ut av det miljøet.
Som kokk hadde han tak over hodet.
Det var varmt, og det var mat der.
Barndommen min var litt problematisk til tider.
Det var mye alkohol
fra et av familiemedlemmene,
og jeg har fortsatt arrene i dag.
De er der.
Jeg var sju og mistet en kopp te, så hodet mitt ble trampet på.
Hør her. Faren min
var ikke en snill mann.
Jeg tenker ikke på ham.
Sist jeg så ham,
var jeg 18 år gammel, og jeg slo ham ned.
Det viser hva jeg synes om ham.
Jeg tror Graham hadde mye ubearbeidet traume.
Noe jeg gjør, er å elske umiddelbart.
Jeg er for åpen.
Han prøvde å gjøre opp for alle de traumene
han hadde vært gjennom.
Og Graham falt i den fellen der han ville ha sin mors kjærlighet
og ville gjøre alt for å få den tilbake.
Da jeg var i New Zealand, ble det tydelig at det var mye verre enn jeg trodde.
Jeg oppdaget at han hadde ordnet
andre kredittkort i hans eget navn
som moren hadde bedt ham skaffe seg.
Og hadde samlet seg gjeld
som jeg ikke visste om.
Det var da jeg forsto at Graham var fullstendig manipulert.
Da jeg var i Zürich før jul,
bodde vi i en suite på et femstjerners hotell.
De ga henne en regning, og jeg falt nesten av stolen,
for den var på 25 000 eller 30 000 pund, og jeg tenkte: "Fy faen".
Hun sa "Jeg bare sliter med å få pengene mine.
Jeg får penger."
Så jeg tenkte: "Ok, greit."
Men de maste, og jeg sa: "Jeg kan låne deg penger."
I Zürich brukte jeg 15 til 20 000.
I London brukte jeg 20 000 pund på hotellregninger.
Da hun kom tilbake til London,
betalte vi ti eller femten tusen til på underholdning og regningene hennes.
Totalbeløp på kredittkort? Rundt 20 eller 25.
Da skyldte jeg 80 000 eller 100 000 pund.
Neste måned
så jeg
to store transaksjoner ut av Grahams og min felleskonto
som betaling for disse bilene.
Jeg konfronterte Graham.
"Hva i helvete er dette?
Hvorfor trekkes det penger for bilene
som du sa var kjøpt kontant?"
Dionne sa at bilene var en gave.
Og Graham hadde åpenbart latt seg lure av dette.
"Jeg skal kjøpe en gave til deg. Jeg skal ta bort 45 år med smerte."
Det var det hun sa.
Hvorfor skulle jeg ikke tro henne?
Om jeg kom rett inn i en familie,
ville jeg ikke bare bladd opp til ukjente,
for de kunne jo være duster.
Hun betalte depositumet for kontrakten.
Jeg skrev det i mitt navn, hun betalte.
Hun betalte for den bilen.
TOTALSUM: 76 970 PUND
Hun betalte for den.
Jeg betalte ikke for den. Hun betalte.
Men plutselig sluttet hun å betale for bilene.
Jeg innså at bilene ikke var kjøpt og betalt,
og at det nå var en avtale på plass
der han sto ansvarlig for dem.
(D) TOTALKOSTNAD FOR KREDITT (E) TILBAKEBETALINGSSALDO
Å BETALE
På hvor mye, tror du?
Jeg vil si opptil
180 000.
Nesten 300 000 pund i billån.
Jeg er så jævla sint.
Jeg føler meg veldig
redd.
Man begynner å bli veldig redd for hvem denne kvinnen er
og hvor dypt forankret hun er i partneren din,
og hvor mye kontroll hun nå har over ham.
Jeg tror jeg
innså at jeg var
på et tog på vei mot en kollisjon,
og jeg måtte redde Graham.
Hei, hvordan går det?
Det er helt på trynet med han og moren.
Det er ren galskap.
Han er på en helt annen planet nå.
Jeg innså at jeg ikke var nok til å redde Graham.
Og jeg følte
at Juan ville vært støttende
og potensielt kunne se det jeg så.
Dette var svindel.
Jeg sa: "Graham, hør på meg.
Hun svindler deg, hun tar penger."
Hun fortalte meg
at hun ikke stolte på Dionne i det hele tatt.
At hun trodde hun var en svindler.
Og jeg sa: "Det tror jeg også. Jeg stoler ikke på henne i det hele tatt."
Han var så desperat etter å ha moren sin ved siden av seg.
Dionne visste det, og hun utnyttet det.
Skulle ønske du kunne se i hjertet mitt hvor glad jeg er i deg.
Da hun sluttet å betale for bilene, var det utrolig stressende.
Vi snakker om tusenvis av pund i måneden
på disse kjøretøyene.
Men hun sier at jeg ikke trenger å uroe meg.
Det var gaver.
De ville bli betalt.
Jeg ble beroliget av at hun alltid var på telefonen
og snakket med bankmannen og advokaten.
Jeg så henne aldri gjøre noe annet.
Jeg vet ikke hva jeg skal si.
Jeg vet virkelig ikke.
Jeg tror han er helt blind,
for å være ærlig.
Han er opplært
av moren sin.
Han er helt hjernevasket.
Det var bekymring for situasjonen.
Han ville miste alle pengene sine
i tillegg til venner og familie.
Alle sammen.
Miste alt.
Jeg visste det ville bli katastrofalt. Og jeg følte meg veldig maktesløs.
Det var nesten som en form for hypnose,
der han ikke så ting på en rasjonell, tydelig måte lenger.
Ikke vær redd.
Nyt livet.
Hun ringte meg og sa: "Du vet, Graham,
han tar seg ikke av meg. Han vil bare ha pengene mine.
Han bryr seg ikke om jeg dør."
Det de bruker på meg,
vil de ha tilbake.
Hva slags barn er det?
På et tidspunkt begynte hun å bli
ganske stygg i omtalen av Graham,
og hun beskyldte ham for mye.
Jeg kastet opp, hostet opp mye blod.
Jeg skrek:
"Sønn, åpne døren!"
Nei, han gadd ikke.
Jeg driter i ham nå.
Dionne hevdet at Graham hadde tømt bankkontoen hennes
og brukt alle pengene hennes, da andre kontoer alt lå hos advokatene.
Jeg har ingen stemme,
vi snakkes senere.
Ha det for nå.
Jeg syntes veldig synd på Dionne.
Hun var en gammel dame i rullestol.
Åttifem år gammel.
Hun hadde tre kreftformer.
Hallo, barnebarn...
Hvis du kan,
vær så snill,
kan jeg låne av deg
10 000 euro?
Jeg gir deg det tilbake...
Så jeg ga 10 000 til
til bestemor.
Jeg kaller henne bestemor.
Takk, kjære. Ha det!
Følelsesmessig visste jeg at jeg måtte få partneren min tilbake,
jeg måtte overbevise ham, og jeg måtte vise ham håndfaste bevis
for at han skulle våkne.
Jeg måtte kjempe imot Dionne og ikke la henne slippe unna med det,
for hun måtte stoppes.
Så jeg begynte å undersøke Dionne.
Jeg ville vite mer om hvem hun var
og kanskje finne ut hva hennes motiver
og intensjoner var.
Og det ble åpenbart
at hun hadde brukt så mange ulike navn gjennom årene
at det var veldig vanskelig å spore henne
eller finne bevis.
Men til slutt fant jeg vigselsattestene hennes.
Den første er fra 1970.
Den andre fra 1984.
Og den tredje er fra 1994.
Det som er veldig rart,
er at på den første attesten
er fødselsdatoen hennes i 1940.
Men på den neste vigselsattesten
har hun skrevet at hun var 34 år i 1984,
noe som betyr at hun var født i 1950.
BRYLLUPSDATO: 21.3 1984
Så hun var ti år yngre
da hun kom til ekteskap nummer to.
Dionne har ulike fedre på alle disse attestene.
I 1970 het faren hennes Mahmud.
Det står ikke noe mer.
I 1984
skrev hun Antonio Lerres, som var avdød, som sin far.
I 1994
het faren hennes Ising William,
og han var også død.
Hun har skrevet at han var fiolinist.
Hun har aldri nevnt en far som var fiolinist.
Det får deg til å innse
at når det er så mange løgner i disse offisielle dokumentene,
hva annet lyver hun om?
Bakgrunnen hennes er løgn. Familien hennes er løgn.
Hva annet er løgn?
Graham var så hjernevasket at han ikke klarte å høre på Heather.
Og hun spurte om jeg kunne hjelpe henne å få Graham til å se hva som foregikk.
Jeg sa: "Regn med meg, så klart."
De kom tilbake til Sveits,
og jeg tenkte at nå var tiden inne til å snakke med ham alene.
Jeg kom sent.
Dionne var i restauranten.
Vi gikk til lobbyen på hotellet og drakk en flaske vin.
Jeg sa: "Gi meg en flaske vin til.
Han må være avslappet."
Så vi drakk to flasker vin.
Jeg sa ikke til Graham at jeg var i kontakt med Heather,
for da ville han blitt opprørt og ikke hørt på meg.
Det var vanskelig, for han var 100 % overbevist
om at moren var ekte vare.
At hun var en rik person som snart skulle dø, og alt var sant.
Det var utfordrende,
for jeg måtte stille spørsmålstegn ved dette til Graham.
Vi tok et glass vin.
Han sa: "Du bør være forsiktig. Moren din...
Hun lyver, og det er dette vi ser, som venner."
Hvorfor lover hun deg stadig
at hun får penger snart, men pengene kommer aldri?
Hvorfor sier hun stadig at hun snart skal dø?
Jeg har dødelig kreft...
Hun er friskere enn oss alle.
Og jeg fortalte ham alt jeg tenkte om moren hans.
Og han sa at han trengte at jeg fant meg selv igjen
og våknet opp fra den transen jeg var i.
Jeg håpet at det ikke var sant.
Det kunne ikke være sant. Du kan ikke ha kommet og...
Etter 45 år, og løyet om alt.
Du ignorerer ikke bevisene. Du stiller spørsmål ved alt igjen.
Jeg gikk tilbake til suiten hennes.
Jeg snoket rundt og åpnet en skuff,
og der var et lite glass med rød konditorfarge.
Jeg tenkte: "Hvorfor har du rød konditorfarge?"
Jeg tenkte på noen måneder tidligere,
da jeg fikk et bilde
av blod i urin.
Jeg tenkte: "Hva...
Hvorfor har du rød konditorfarge?"
Du sier jeg bruker fargen til å lage blod.
Nei, sønn.
Ikke si det.
Jeg tuller ikke med noen.
Hun sa det var kinesisk medisin.
Man spiser det og gjør ting med det.
Jeg er en syk kvinne.
Men
jeg håper jeg overlever.
Vi googlet medisinen hun tok.
De fleste var for høyt blodtrykk,
kolesterol, diabetes...
Alt annet.
Alt annet enn kreft.
Jeg tenkte at kreften ikke fantes.
Hun
løy.
Og jeg tok livsendrende avgjørelser basert på det.
Jeg hadde tatt valg som hadde påvirket
sønnen min og partneren min.
Og jeg innså at jeg druknet i gjeld.
Er bestefaren min
virkelig den forrige sultanen av Brunei?
- Ja. - Er han det?
- Ja. - Og du tror det?
Ja.
Mamma elsket med ham.
Ville gifte meg med ham.
Han ville ikke gifte seg, han hadde for mange kvinner.
Det er derfor mamma hater meg.
Da hun ble gravid med meg,
angret hun.
Kroppen hennes ble brukt
ved å knulle den mannen.
Om du vil vite sannheten,
ok?
Så onkelen min er den nåværende sultanen av Brunei?
Ja.
Du er datter av sultanen av Brunei og en av de rikeste i verden?
Ja, sier jeg, det er jeg!
Tiden vil vise.
Med tiden får du se.
Jeg blåser i om du tror meg. Det er opp til deg.
Bare vent og se.
Håper det er sant, for hvis ikke,
og jeg er i denne posisjonen etter å ha møtt deg, mamma...
Jeg er straks tilbake.
Jeg går på do.
Ok, mamma.
Ha det.
Jeg var trengt opp i et hjørne. Jeg hadde ingen penger eller støtte.
Jeg hadde ingen utvei.
Det var et mørkt sted.
Det var altomfattende. Virkelig.
Man vet ikke hva man skal gjøre.
Jeg kontaktet Action Fraud i Storbritannia,
for jeg vet at det finnes en måte du kan registrere noen
som en sårbar person om de blir økonomisk manipulert.
Jeg gikk også til politiet, og jeg ble raskt fortalt
at det ikke vil bli ansett som svindel, for hun var moren hans.
De sa: "Hun er en 80 år gammel kvinne.
Vi ser ikke slike forbrytelser. Er du sikker på at det er moren hans?"
Dionne stemmer ikke overens med en typisk forbryter.
Hun sitter i rullestol og er i åttiårene.
Hun har visstnok en dødelig sykdom.
Hun er overvektig og har dårlig helse.
Og ingen av disse tingene stemte med at hun var kriminell.
Ti måneder etter at jeg ga Dionne pengene,
var det fortsatt ingen fremgang i investeringen.
Angsten min var på topp.
Jeg tenkte: "Lurte Dionne meg?"
Jeg begynte å skrive direkte
til Utenriksdepartementet i Brunei.
De svarte: "Så vidt ambassaden kjenner til,
finnes det ingen ved navn Dionne Marie Hanna
eller Theresa Haton Mahamud,
som du skriver om i e-posten, som er i slekt med Bruneis kongefamilie.
Vi beklager derfor å meddele
at vi ikke kan hjelpe deg i denne saken.
Det tydet på
at Dionne ikke hadde
noen forbindelse
med kongefamilien.
Så alle historiene hennes ble offisielt avkreftet.
Alt kunne vise seg å være svindel.
I verste fall ville alt være tapt.
Og jeg ville aldri få pengene mine tilbake.
Jeg hadde enorm gjeld.
Det føltes som å bli presset under vann.
Og man får ikke puste.
En sterk hånd dytter hodet ditt ned
øyeblikket før du drukner.
Jeg økte presset på henne.
Jeg spurte henne direkte.
"Når gir du oss pengene tilbake?"
Svaret fra henne var:
"Jeg skal aldri glemme hva du har gjort for meg."
Jeg bestemte meg for å ta kontakt med Graham for første gang.
"Du vet hun får penger fra meg.
Jeg har gitt henne en enorm sum."
Totalt 150 000 euro.
Graham friket ut.
Han friket ut da.
Da Peng fortalte at han faktisk hadde lånt henne penger,
sa jeg: "Så det er dine penger vi har brukt i London."
Det gjorde meg veldig kvalm.
Jeg følte meg kvalm.
Jeg sa: "Graham, jeg tror ikke du er en dårlig mann,
ikke en dårlig person.
Hvorfor har jeg hørt så mye stygt om deg?
Og hvorfor sa hun så mange ting til meg
og andre, før hun sa: 'Ikke si det til Graham'?"
Hvis Graham ringer, ikke si noe.
Hold på denne hemmeligheten.
Ikke si noe,
bare hold det for deg selv.
Snakk med meg i morgen,
når han ikke er der.
Når du får denne,
når du er ferdig, slett den.
Du skal ikke høre på Graham,
du skal høre på meg.
"Ikke si noe til Graham."
"Ikke si noe til Graham" er noe jeg har hørt mye.
Erkjennelsen sank inn,
denne kvinnen var ikke den hun hevdet.
På grunn av et grunnleggende behov for aksept og for å ha en mor,
hadde jeg blitt lurt.
Hun er en mestermanipulator.
Hun var ikke syk. Hun hadde ikke penger.
Hun var en svindler.
Vennene hans presset ham mer. "Hvor er beviset på at hun er moren din?
Det er en haug med løgner her.
Hvor er dine konkrete bevis på at hun er din biologiske mor?"
Jeg ba om en DNA-test da jeg møtte henne.
- "La oss ta en DNA-test." - "Det trengs ikke. Tro meg eller la være."
Ikke noe av det hun hadde sagt før hadde vært sant.
Så den eneste måten å finne det ut på, var å ta en DNA-test.
Den dagen vi tok prøven, satt vi på et femstjerners hotell.
To sett med vattpinner.
Vi la dem i beholderne.
Vi ble fortalt at det kunne ta uker å få resultatene.
En del av meg ville ikke være i slekt, så klart.
For hvorfor skulle en i familien min være slik?
Her har vi resultatene mine.
Det står at:
"Jeg er uten tvil,
99,9 % sikkert,
biologisk sønn av en
Dionne Marie Hanna."
Hun er moren min.
Det er det vanskeligste å forstå.
Det vanskeligste å forstå.
Hvorfor gjorde du det mot sønnen din?
Rundt tidspunktet for DNA-testen
var siste gang jeg så henne.
Plutselig var det ingen meldinger.
Ingen telefoner.
Hun kuttet alle kontakter.
Et år etter kontrakten, har jeg fortsatt ingen penger.
Ingen forpliktelse.
Ingen kommunikasjon.
Dionne hadde forsvunnet.
Jeg snakket med Junyan og sa: "Vi har brukt mye penger.
Mer enn 100 000.
Men vi avskriver det som tap."
Det er bare en overlevelsesmodus. Bare gi slipp og gå fremover.
Jeg investerte mye energi,
tid og kjærlighet, på en måte.
Men det har lært meg en stor lekse. Å se virkeligheten akkurat slik den er.
Ikke via ønsketenkning.
Hei, mamma. Ville bare vite at du er ok, og du vet, jeg vet...
...at du har gjort det du har gjort.
Det har kostet meg, familien min og alle.
Men hva kan jeg gjøre?
Det er gjort, sant?
Jeg må bare ordne opp i alt.
Og du har forsvunnet igjen, så...
Hva kan jeg gjøre?
Forsvunnet
igjen.
Singapore, Semarang,
Indonesia, Brunei, hvor enn du er.
Kanskje du en dag kan forklare meg hvorfor.
Kanskje ikke.
Jeg vil aldri forstå, mamma.
Ta vare på deg selv, mamma.
Jeg kjente henne i
litt over et år.
Jeg kaller mamma
"Dionne" nå,
for ingen mamma
bør komme inn i noens liv og gjøre det der.
Så det er best å... Best å slutte å kalle henne "mamma".
Det går imot alt
man tenker at en mor bør gjøre.
Å ha omsorg for og elske et barn...
Hun gjorde ikke noe av det.
Hun ødela sitt barns liv.
Uten anger.
Hvem er denne kvinnen?
Jeg har vært på Google
i timevis hver dag for å finne informasjon om henne.
Jeg jobbet på et veldig luksuriøst femstjerners hotell i Zürich...
Jeg begynte å kontakte andre
for å prøve å forstå helheten.
Hun la igjen et sett med diamantringer til hotellet,
for hun betalte ikke for rommet sitt,
og så var de ikke ekte engang.
Da jeg snakket med folk, skjønte jeg at Dionnes svindel
omfattet mye mer enn bare Graham og meg.
Frem til da tror jeg
at jeg tenkte at oppførselen hennes bare var rettet mot Graham.
Men jo flere jeg snakket med,
desto større og større begynte forbrytelsen å bli.
Kan du si hvor mye du har tapt til Dionne?
Minst 627 millioner rupiah.
- Jøss. - Førtien tusen.
Førtien tusen dollar?
- Ja. - Jøss.
Min kone og jeg behandlet henne som vår mor.
Vår egen mor.
Kan du si når dette skjedde? Når møtte dere Dionne?
I januar 2020.
Ok. I Indonesia?
Indonesia, ja.
Hun gjorde det samme mot dere rett før hun møtte oss.
Først betalte hun for alt selv.
Førtien tusen dollar.
Hun dro fra ett femstjerners hotell til neste.
Vi tenkte: "Ok, denne kvinnen er åpenbart ganske rik."
De andre ofrene er
for det meste muslimer i Indonesia
som vil reise på hadsj.
Så Dionne sier til folk at hun kan tilby dem
en billigere reise til hadsj
- for den muslimske feiringen. - Ja.
Det er bare pisspreik.
Jeg var en av dem som betalte for denne turen,
men hun ordnet aldri turen.
Og jeg er redd det samme skjedde med
hundrevis av mennesker som ble svindlet.
Hun er virkelig noe for seg selv. Altså...
Man må lure på hvorfor? Hvorfor måtte hun komme inn i livet vårt?
Da jeg møtte mamma, hadde hun en returbillett på første klasse.
Den hadde blitt brukt før nedstengningen for å komme til Storbritannia via Bangkok.
Jeg merket meg det ikke da, men hun skulle dra tilbake
to uker etter at nedstengningen startet.
Så den slutningen jeg kan trekke,
er at om nedstengningen ikke hadde skjedd, ville jeg nok aldri ha møtt henne.
Hun var en svindler.
Men ingen turister kom og dro lenger.
Velstående familier. Det var umulig å tjene penger.
Hva gjør man?
Man går på internett og finner sønnen sin.
Veldig lett på den måten.
Hun fortalte oss jo at hun hadde seks måneder igjen å leve.
Derfor tok jeg avgjørelser
basert kun på henne.
Jeg sørget for at hun hadde det best mulig de seks månedene.
Jeg måtte ta raske avgjørelser.
Jeg ville ha flest mulig minner på den korte tiden.
Hun må ha gjort det i årevis for å kjenne alle portierene,
sjefsresepsjonisten
og folkene på hotellene hun var stamgjest ved.
Det hadde ikke skjedd over natten.
Jeg fortsatte å lete,
for Graham vokste opp uten moren sin.
Vi ville vite hvor hun hadde vært i den perioden.
Dere kan sjekke rullebladet mitt. Hvis jeg har et, bare sjekk.
Jeg bryr meg ikke.
Jeg har ingenting.
Dette er fra 1982.
"Dionne Hornigold, 41 år gammel, uten fast adresse,
sa seg skyldig i å ha fått kontanter og smykker via bedrageri."
KVINNE FENGSLET FOR BEDRAGERI
Det står videre at hun presenterte seg
som en kvinne med betydelige midler og rikdom,
og at hun svindlet folk ved å gi løfter hun ikke kunne holde.
Hun gjorde det samme for 40 år siden.
Graham var åtte år gammel da.
"Dommeren fengslet Hornigold i to år, men åtte måneder ble suspendert.
Retten hørte at Hornigold, som ble født i Malaysia,
kom til Storbritannia i 1971.
Hun fikk bot for tre butikktyverier
i februar 1980,
og i september samme år fikk hun 18 måneders fengsel,
suspendert i to år, etter å ha innrømmet lovbrudd
om å skaffe eiendom ved bedrag."
Skulle visst dette før.
Jeg ville vite hvem moren min var.
Dette er den hun er, den hun har vært hele livet.
Jeg har blitt lurt av en erfaren proff.
Hun er bare tilfeldigvis moren min.
Hallo, sønn.
Hva skjer? Hvor er du?
Jeg er i Malaysia.
Jeg vil bare snakke med sønnen min.
OVER ET ÅR ETTER AT GRAHAM SIST SÅ MOREN
Glad i deg, sønn.
Veldig glad i deg.
Virkelig?
Jeg er lei for det som skjedde. Jeg er veldig lei for det.
Ja, det forandret livet mitt, mamma.
Det går bra.
Men unnskyld.
Av hele mitt hjerte, unnskyld.
- Ok... - Jeg gjorde det jeg gjorde.
Jeg kan ikke forandre det, sønn.
Ta vare på deg selv. Jeg må gå.
Ikke mer tull.
De dagene er over.
Det er på tide å gå videre.
DIONNE SVARTE IKKE PÅ FORESPØRSLER OM KOMMENTARER.
HUN HAR ALDRI BLITT SIKTET FOR ANKLAGENE I DENNE DOKUMENTAREN.
Det året jeg hadde med moren min
var en enorm belastning på mitt forhold til Heather.
På et tidspunkt håpet jeg på forsoning med Graham.
Men mye senere, da ting hadde roet seg,
kom Graham og jeg til den konklusjonen at jeg ikke kom tilbake.
Du blir mor, og barnet blir din prioritet.
Og du må gi barnet det beste livet du kan.
Jeg savner dem hver dag.
Men han er lykkelig.
Han har stabilitet og familie som elsker ham.
Så vondt som det er,
så stressende som det har vært,
har jeg fått orden på livet mitt igjen.
Jeg har innsett at man kan komme seg,
komme seg opp i salen og fortsette.
Du må ha svært nære venner rundt deg
som fungerer som familie.
Forsiktig.
For meg kommer de fra kjøkkenet.
Dette er de som hjalp meg
gjennom den tøffeste tiden i livet mitt.
Juan, han var sånn en god venn.
Da alt var på sitt styggeste, var de her.
Jeg visste du kunne lage mat.
Det er det man kaller familie.
INGENTING TYDER PÅ AT BANKFUNKSJONÆREN ELLER ADVOKATEN
VAR MEDSKYLDIGE I DIONNES PÅSTÅTTE BEDRAGERI.
Tekst: Susanne Katrine Høyersten