Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag heter Graham Hornigold, före detta konditor på Hakkasan,
numera konditorkonsult med Michelinstjärna.
Och förstekonditor Graham Hornigold.
Man behöver ha precision, tekniskt kunnande och sinne för smak.
Det finns ingen större kärlekshandling än att laga mat åt nån.
Jag vill vårda de här ingredienserna
och förhoppningsvis kunna bjuda på nåt minnesvärt.
På ett bra sätt.
Varför är det rök överallt?
Vad har hänt med min pandijan?
Jag träffade Heather när hon kom på jobbintervju.
Hon var driven, skärpt och vältalig.
I ett par år hade vi en rent platonisk, yrkesmässig relation,
men med tiden kom vi närmre varandra. Det sa klick, helt enkelt.
Vi hade roligt ihop, helt enkelt. Många fina upplevelser.
Vi reste och åt... Det uppstod en gnista.
Hon är slank och äter nyttigt. Jag är mer för rött kött, vin och ost.
Heather är underbar. Hon var perfekt för mig.
Vi var i samma skede i livet och hade liknande mål.
Vi ville rota oss, bilda familj, öppna eget.
Vi startade ett konsultföretag för konditorstjänster.
Graham hade många lager som behövde skalas bort innan man kom honom in på livet.
Jag förstod tidigt att han hade trauman som han inte hade bearbetat.
Jag hade ett perfekt liv.
Trodde jag.
Jag hade det bra med Heather.
Men när man tror man har fått ordning på livet
förstår man att man inte kommer undan det förflutna.
Jag har aldrig slutat älska dig.
Varför skulle hon komma in i våra liv?
Man tror att hon är den hon utger sig för att vara.
Men hon förstör människors liv.
Inget kan förändra mig.
MIN MAMMA, BEDRAGAREN
Jag föddes i Tyskland på en brittisk armébas.
Jag var fosterbarn i två år från två års ålder, varför vet jag inte.
Sen flyttade jag till St Albans med min styvmamma och pappa.
Jag träffade aldrig min mamma. Pappa pratade sällan om henne.
Jag fantiserade om vem hon kunde vara,
men jag ville inte tänka på det så mycket,
för det var så klart jobbigt att inte ha träffat sin mamma.
Att inte ha nån mamma.
Inte ha nån mamma.
Graham visste inte vem hans riktiga mamma var.
Det var som om nåt saknades i hans liv. En pusselbit som inte fanns där.
Han längtade nog verkligen efter att få uppleva den kärleken
och den närheten med familjen.
När vi städade på vinden hittade vi en födelseattest.
Innan dess hade jag aldrig frågat om hans biologiska mamma.
Jag har min födelseattest här.
Jag föddes den 26 november 1974
på ett brittiskt militärsjukhus i Münster i Västtyskland.
Min far var ingenjörssoldat och kom från King's Lynn.
Min mor hette Haton Hornigold, född Mahamud,
vilket antyder att hon var av muslimsk härkomst.
"Vi tar reda på vem hon är!"
Så vi började göra efterforskningar utifrån namnet på dokumentet.
Vår uppskattning var att hon borde vara i 80-årsåldern.
Men vi hittade inget om henne. Det var som om hon inte fanns.
Efter ett par månader gav vi mer eller mindre upp och slutade tänka på det.
Nån vecka senare fick vi veta att vi väntade barn.
"Halleluja!" Heather var överlycklig.
Vi blev jätteglada båda två.
Vi ville ju rota oss och såg verkligen fram emot det.
Men nån vecka senare började covidrapporterna komma.
Så samtidigt som vi var glada över graviditeten
började världen snabbt att förändras.
Samhället stängde ner.
Vi ägnade oss i princip enbart åt våra hobbyer.
Det var en fantastisk tid med kvalitetstid tillsammans.
Vi lattjade runt i köket, skapade recept,
lagade mat till varandra, åt och tog hand om varandra.
Heather, titta hit!
Heather!
Den bästa tiden i vårt förhållande, det ska jag erkänna.
Högre upp, Kev.
Nu ser jag smal ut.
Och så plötsligt kom det ett mejl ur det blå.
Jag minns det tydligt. Jag var ute på framsidan och mobilen surrade till.
Jag tittade på den och tänkte: "Är det här på riktigt?"
Graham kom förbryllad till mig: "Kolla på det här mejlet."
"Den här kvinnan skriver att hon är min mamma. Kan det stämma?"
"Hej, Graham. Jag vet inte om du får det här."
"Jag har velat ta kontakt och hittade den här mejladressen."
"Jag heter Dionne. Tidigare hette jag Theresa."
"Min Graham föddes i Tyskland, men togs ifrån mig och fördes till England."
Det är inte många som vet att jag föddes i Tyskland.
"Om du är den Graham jag söker får du väldigt gärna höra av dig."
"Annars ber jag om ursäkt."
"Vänliga hälsningar, Dionne."
Ja...
"Wow."
Så reagerade jag. Jösses, alltså...
Ja.
Så jag svarade: "Är det här på riktigt?"
"Inga skämt eller lurendrejerier, tack."
Okej, hon hade hittat mitt namn på nätet. Vad mer visste hon om mig?
De närmaste veckorna skickade jag frågor till henne.
"Vad fick jag för mellannamn?" Det har jag inget.
JAG GAV INTE GRAHAM NÅT MELLANNAMN.
Svaren som kom stämde.
NÄR FÖDDES GRAHAM?
I NOVEMBER 1974
Graham efterfrågade fler detaljer,
och återigen stämde svaren han fick.
- GRAHAMS MAMMAS FLICKNAMN? - HATON HORNIGOLD
Så klart att jag ville veta mer om henne och om mig själv.
Det var självklart.
Om vi bara hade sluppit få det där mejlet.
Det var början på nåt som man aldrig kunde föreställa sig skulle hända.
Dionne bodde på ett hotell i Liverpool,
och bad oss komma dit i några dagar för att träffa henne.
"Jag har ordnat hotellrum åt er. Kom hit, så fixar jag allt."
Vi visste inte vad vi skulle tro.
Det var pirrigt och lite oroligt. Vad skulle egentligen hända?
När jag närmade mig hotellet blev jag allt mer orolig.
Man hoppas ju på att personen i fråga ska vara allt det som man har tänkt sig.
Han hade lagt band på sina känslor,
och när vi kom till Liverpool så blev allt så verkligt.
Hej, vännen.
Känslan jag fick när jag träffade henne första gången var...
Jag kände mig inte som ett barn, men som att jag var nåns lilla barn.
Om det går ihop.
Tänk er att man inte har träffat sin förälder på 45 år.
Att man aldrig haft det där mamma-barn-bandet.
Och så finns det omedelbart där i det ögonblick man träffar varandra.
Man håller hennes hand och känner direkt: "Det här är min mamma."
Det går inte att förklara.
Det är som när man har hud-mot-hud-kontakt som nyfödd,
och får uppleva den närheten under tid, men här var det pang, allt på en gång.
Det var den närheten jag upplevde.
Så jag var helt med på det. "Jäklar, det här är min mamma."
De var så glada över att få träffas. De var lika varandra.
De rörde sig på samma sätt. Det fanns en omedelbar koppling där.
Dionne tog emot mig med öppna armar.
"Jag är din svärmor. Jag finns här för dig."
"Jag ser så mycket fram emot att få ett barnbarn."
- Han har rumpan här. - Ja.
Huvudet på andra sidan.
"Tänk, jag har funnit min son och ska dessutom få ett barnbarn."
Vad håller du på med?
Han filmar.
Le, mamma.
- Ja, vännen. - Le nu.
Morgonen därpå vaknade Graham och kände sig...
...lättad, tror jag. Han hade hittat sin mamma och allt var bra.
Det fanns mycket glädje där, men också mycket sorg.
Dionne antydde att Graham hade tagits ifrån henne med tvång
och att hon inte kunnat göra nåt.
De var i Tyskland och hon visste inte var han fanns.
Graham hade i praktiken slitits ur hennes famn.
På kvällen hade Dionne bokat ett rum
för att kunna prata avskilt med Graham.
- Går det bra? - Ja.
När jag träffade Dionne i Liverpool för första gången
fick jag först bearbeta det faktum att hon stod där framför mig efter 45 år,
och sen behövde jag hantera eller försöka ta in
att hon bara hade ett halvår kvar i livet.
Hon hade bara ett halvår, för hon hade en hjärntumör och benmärgscancer.
Jag har ont om tid.
Jag vill bara le med dig.
Det är allt.
Jag älskar dig så mycket och kommer alltid att göra det.
Jag är så glad att se dig.
Jag ska göra allt i min makt för att ha dig kvar.
Läkaren hade sagt att hon bara hade några månader kvar.
Det motiverade henne att söka efter Graham.
Det blev en berg- och dalbana för honom.
"Jag har funnit min mamma, men nu ska hon tas ifrån mig,
så jag måste vara med henne all tid hon har kvar."
"Det är min chans att få veta mer om henne.
Det var en virvelvind av känslor.
Det var lycka, kärlek i överflöd och alla känslor från barndomen.
Och samtidigt vetskapen om att jag skulle förlora henne igen.
Mycket snart.
En sak hon önskade sig var att åka till havet.
Hon ville se havet en sista gång.
Så jag tog med henne i bilen och vi körde ut till havet.
Det var vemodigt.
"Det kan bli sista gången för mig, men det är första gången för oss."
Det var ett slags upptäcktsresa också. Jag fick veta mer om vem hon var.
Mamma hade bott i Singapore.
Hon hade verksamheter runtom i hela världen.
Det var odlingar med passionsfrukt, mango och allt möjligt.
Palmolja i Indonesien och Malaysia.
Och hon pratade med samarbetspartners i hela världen.
Hon kunde 18 språk.
Ja, 18. Helt otroligt.
Nån kunde ringa från en fruktodling nånstans i djungeln.
"Vi får höras sen, okej?"
Men det lät som om alla pratade med henne som om hon var deras mamma.
Så jag reagerade: "Varför kallar alla dig för 'mamma'?"
Då berättade hon att hon hade försett bybor med pengar
så att de kunde äta och odla grödor.
Hon visade filmer där hon och kollegor delade ut matpaket till fattiga.
Hon var en affärskvinna och bedrev dessutom välgörenhet.
Fantastiskt.
För Graham handlade det om att upptäcka och nära kärleken dem emellan.
Bandet mellan dem växte sig snabbt mycket starkt.
Hon föreslog att hon skulle komma till London ett par veckor.
Hon ville bo på hotell.
Och...
...till min förvåning valde hon ett femstjärnigt hotell vid Themsen.
Varje dag beställde hon fin champagne, kaviar...
Allt det skulle hon ha.
Hon verkade känna sig hemma i den miljön.
Beredd?
Hon bodde på olika femstjärniga hotell och slog på stort.
Folk kände igen henne: "Hon har bott här förut. Hon är en av våra bästa gäster."
Vi tänkte att hon uppenbarligen hade det gott ställt.
Mamma berättade att hennes välstånd kom från två håll.
Det ena var hennes affärssinne.
Det andra var...
Hon sa att hon var
ett utomäktenskapligt barn
till den tidigare sultanen av Brunei.
Så den tidigare sultanens familj hade gett henne pengar.
Det råkar vara en otroligt rik familj.
Det är en fantastisk historia som verkar osannolik.
Men det som avgjorde saken för mig, och det här är helt vrickat,
var när vi var på Dorchester.
Det är ett femstjärnigt lyxhotell på Park Lane.
Varenda en där kände igen henne.
Portieren, receptionisten, conciergen...
De gav henne ett bord mitt i restaurangen
där hon otvunget tillbringar eftermiddagen med ett par flaskor champagne.
Då slår det mig
att hon kanske får sån service eftersom de vet vem hon är.
Hotellet ägs nämligen av Bruneis sultanfamilj.
Så jag satt där och gapade.
"Wow... Det här är min mamma."
Dionne överöste Graham med presenter.
Skräddarsydda kostymer, väskor, designerplagg.
Jag har aldrig haft en ordentlig bil.
Men när jag träffade mamma...
"Jag har inte träffat dig på 45 år. Du har aldrig fått presenter av mig."
"Nu ska jag ge dig en present för att lindra 45 års lidande."
Precis så sa hon.
"Nu köper vi en bil till dig."
- Stäng där. - Givetvis.
Jag frågade säljchefen på Rolls-Royce
om han kände igen den här kvinnan.
"Ja, hon har köpt två Phantom av mig."
Sen var vi på Land Rover.
Hon ropade: "Vilken tycker du bäst om?"
"Den här var fin, mamma."
Där kör man hem i en ny Land Rover, med en mamma man inte träffat på 45 år,
som är supernöjd för att hon har gett sin son en present.
Och jag bara...
"Det här är otroligt."
Hon tyckte också att Heather behövde få en bil
så att det inte skulle kännas orättvist för henne.
Här är din bil.
Vad säger man?
Tack, svärmor! Den är fantastisk.
Vi körde därifrån och kände båda två: "Det här är ju sanslöst."
Två månader efter att vi träffat henne första gången
blev det dags för Heather att föda.
Vår son var på väg.
Jag såg till att hennes väska var packad och så vidare.
Det är en omvälvande händelse.
Det blev en utdragen och svår förlossning.
Jag var orolig för hennes hälsa. Det var ansträngande och traumatiskt.
Jag fick blodtransfusion i fem timmar efteråt.
Det var... Det var ganska tufft.
Men sen fick vi vårt glädjeknyte. "Det här är det finaste vi nånsin bakat."
När man får barn förändras ens bild av kärlek.
Det blir ens största ansvar att vårda och skydda sitt barn.
Att vara allt det behöver.
Det var fantastiskt, allt man hade kunnat drömma om.
Men just som han somnat kom ett meddelande från mamma.
Hon hade haft blod i urinen.
Vi läste på, och det stämde in på hennes sjukdomstillstånd.
"Herregud, jag måste ju hantera det här också.
Jag vill inte ha det så här.
Jag vill bara ha ro.
Jag är så rädd.
Vi hade ett nyfött barn och min partner behövde mig.
Samtidigt hade jag en 85-årig cancerpatient.
Jag kunde inte låta henne vara ensam där på hotellrummet.
Och jag kan ju inte lämna Heather med vårt nyfödda barn.
Så jag tänkte att det vore enklare att ha båda två i samma hus,
så att jag kunde finnas där för båda två, även om det förstås inte var idealiskt.
Det var ju inte idealiskt, precis.
Så jag åkte och hämtade henne.
- Tror du han skriker i natt? - Aldrig i livet.
- Vad händer då? - Då tar jag hand om honom.
Från och med ikväll ska jag ta hand om barnet.
Han ska inte skrika. Vänta bara.
Mamma var överlycklig
för att hon fick uppleva att hålla sitt barnbarn.
Hon hade ju bara ett halvår kvar, inte ens det längre.
Efter förlossningen förändrades Dionnes attityd mot mig.
Hej, Heather.
Vet du vad?
Du är tjurskallig.
Du gav mig bara 20 minuter med mitt barnbarn.
Du tog med honom upp, men inte ner igen.
Min upplevelse av att vara nybliven mamma berövades mig av Dionne.
Jag tilläts inte glädjas åt att ha blivit mamma.
Är nåt på tok?
Du gillar farmor, va?
Där var en asiatisk mamma som sa åt oss hur vi skulle ta hand om vårt barn.
Där var en trött och sliten mamma som sa ifrån, med all rätt:
"Stopp och belägg. Det här är mitt hem."
"Jag bestämmer själv hur jag ska ta hand om min son."
Och jag bara...
"Det här funkar inte."
"Jag är hungrig, pappa."
Två månader efter att vår son föddes
började Dionne och Graham prata om att resa till Schweiz.
Hon hade pengar där som hon ville ge till Graham.
Hon hade en förmögenhet som hon ville att vi skulle få ärva.
Vi skulle resa till Zürich och skriva på papper som skulle underlätta det.
Dionne sa att juristerna och bankpersonalen var redo för honom där.
Det var bara att åka dit och skriva på.
Sen skulle allt vara ordnat.
Ärligt talat kände jag: "Åk ni till Schweiz."
"Lugn och ro i fyra dagar vore inte dumt. Ge mig lite utrymme."
Mamma försökte förbereda mig inför det som skulle ske.
Jag skulle ärva hennes tillgångar när hon gått bort.
Zürich är en stad som lever på pengar, respekterar pengar, tar pengar på allvar.
Om jag dör snart blir du multimiljonär.
Det är allt jag kan säga.
Jag lämnar allt efter mig till dig.
Hon sa att jag skulle få en växande förmögenhet.
Då behövde jag ha ett schweiziskt bankkonto,
skriva på blanketter hos en bank i Zürich,
träffa jurister som hanterade riskkapital
och andra representanter för kapitalstarka banker.
Vi kom till Zürich och checkade in på ett femstjärnigt lyxhotell.
Restaurangen hade två Michelin-stjärnor.
Väldigt dyrt.
Hej, vännen!
Ring, är du snäll.
Jag är i Schweiz.
Mamma hade hela tiden kontakt med den schweiziska bankmannen.
Hon gick undan när de pratade om pengar.
Hon förklarade för mig att vi behövde ha 20 miljoner för att öppna konto i banken.
Ett-noll-noll. Det är 100 procent.
Jag ringde en kompis som var i Zürich.
"Jag är i krokarna. Vill du ta ett glas eller nåt?"
"Det är klart jag vill!"
"Då får du träffa min mamma."
"Okej, visst. Säg vart jag ska komma."
Jag lärde känna Graham för länge sen. Vi arbetade tillsammans.
Jag gick i lära hos mästerkonditorn.
Vi talar om en av Londons mest eftertraktade konditorer.
Vi blev mycket goda vänner.
Nära vänner.
De bodde på ett av Zürichs dyraste hotell.
Jag satte mig och han sa: "Det här är min mamma Dionne."
Han var som ett litet barn.
Jag hade aldrig sett honom sån.
Som ett litet barn, som om han fötts på nytt.
Har den äran min fina son
Har den äran i dag
En puss!
Här, mamma.
Mamma ska mata dig.
Nej, det blir för mycket.
Vi träffade bankmannen där på hotellet för att prata om förvaltningsfonder.
Det var inte vilken bankman som helst, utan en ur det absoluta toppskiktet.
Ett par, tre dagar senare fick vi en inbjudan till bankchefen.
Banken var stängd.
Jag skulle skriva på papper och få information om arvet
och vad som skulle ske om mamma skulle dö.
Graham ringde: "Vi är på banken. Det händer nu. Skynda dig hit."
"Var här om tio minuter."
Det kändes väldigt...
Det kändes märkligt, för det var så tyst.
Vi fick gå upp till mötesrummen på våningen ovanför.
En säkerhetskontroll, sen gick vi upp.
Vi gick in på ett rum.
Det här rummet...
Det är inte många som får komma in där.
Graham såg frågande på mig. "Vad är det här?"
"Det är nu det händer."
Hur förmögen måste man inte vara för att få en bankman
att öppna upp bankens huvudkontor i Zürich
efter stängning och ge en tillträde till ett privat rum ovanför banken?
Ingen vet hur förmögen hon är.
Mammas ekonomiska situation var mycket invecklad,
och vi insåg att det skulle ta tid.
Vi skrev inte på några papper på mötet.
Hon hade verksamheter överallt.
Vi behövde förstå hur mycket det handlade om globalt.
Det var hundratals miljoner.
Fin dans, mamma.
Vi åkte tillbaka till hotellet och tog ett par glas. "Jösses", kände jag.
Jag och min vän såg på varann och bara: "Jösses, vad händer?"
Jag tänkte...
"Wow, ditt liv kommer att förändras."
"Helt plötsligt, bara... Du kommer att få mycket pengar."
Jag hade vunnit högsta vinsten.
Graham pratade om stora summor.
Att pengarna skulle förändra hans och våra liv,
och göra oss rika i generationer framåt.
Det var underbart att som pappa känna att familjens tillgångar var säkrade.
Att inte behöva tänka på pengar. Vem vill inte ha det så?
Och man kan hjälpa andra.
Jag ville hjälpa planeten, avveckla hennes palmoljeproduktion
och börja producera ren energi i stället.
Nu hade jag ju råd.
Det här helt jävla galet.
Ursäkta språket.
Jag var i London och Graham var i Schweiz.
Jag tittade till våra konton en dag
och såg att en stor summa pengar hade förts över i Grahams namn.
ÖVERFÖRING TILL GRAHAM HORNIGOLD
Jag frågade Graham om det och fick höra att pengarna var till Dionne.
Hon kunde inte ta ut pengar på grund av covid.
På ett av hotellen i London
när vi åt lunch, frågade mamma mig om vi kunde hjälpa henne med en räkning.
Hon kunde inte föra över pengar på grund av covid.
Det gällde räkningen från hotellet. Tusen pund här och två tusen där.
Fem, tio... Okej, ingen fara. Det får jag ju tillbaka.
Jag betalde nånstans runt 20 000-25 000 pund.
Det kom oväntat, och vi har inte ett överflöd av pengar,
men jag ville gärna hjälpa mamma.
Vi hade ju inte setts på 45 år.
Hon skulle snart dö.
Tankarna bara snurrade.
Dionne hade fått det att verka som att hon betalade för allt.
Graham sa att jag inte skulle oroa mig.
"Vi får tillbaka allt. Oroa dig inte. Vi kommer att få tillbaka tiofalt."
Jag antecknar allt du ger mig.
Så att du får tillbaka det.
Det ska inte upprepas.
Jag lånar pengar av dig eftersom vi är samma kött och blod.
Jag älskar dig så.
Resan till Schweiz
skulle vara i fyra dagar.
Efter fyra dagar
sa Graham att pappren inte var i ordning än.
"Juristen var inte klar, vi måste stanna i några dagar till."
"Visst, stanna några dagar till."
Jag minns att vi åt väldigt dyra middagar. Väldigt dyra.
Vi åt kaviar...
Vi åt väldigt dyr mat varje dag.
Vinflaskorna kostade 350-400 dollar.
Som man dricker vatten.
"En flaska till. Och en till."
Hon sa till mig att jag blivit en del av hennes familj.
"Om min son
är din bästa vän, då är du en del av min familj."
"Då är du mitt barnbarn."
Hon sa att jag var hennes barnbarn.
Och jag sa "farmor" till henne.
Hon frågade Graham: "Hur mycket pengar ska jag ge din vän?"
Graham såg på henne och sa: "Jag vet inte. 3,5? 4?"
"3,5 vadå?"
"Miljoner."
"I morgon ska vi hitta ett hus åt dig. Jag ska köpa ett hus till dig."
Jag lämnade hotellet lite berusad,
och tänkte att mitt liv skulle förändras efter den kvällen.
Vi gick på några visningar av väldigt dyra hus.
Det var spännande, men jag kunde inte se mig själv bo på ett sånt ställe.
Det var för mycket.
Jag frågade henne hur jag skulle kunna bo i ett så stort och dyrt hus.
"Jag har inte råd."
"Tack för hjälpen, men nej tack."
Då sa hon: "Jag ska inte ge dig 3,5. Du ska få sju miljoner."
Men hon förklarade att hon inte kunde köpa huset på en gång.
Hon väntade på att pengarna skulle föras över från nånstans i Asien
till Schweiz, för att kunna betala för huset.
Så vi fick lov att vänta ett tag.
Går det inte i dag så går det i morgon. Man får kämpa på.
Men så hände nåt.
Graham gick på toaletten, och jag satt kvar ensam med henne.
Då sa hon:
"Jag hjälper alltid andra. Hela tiden."
"För att jag ska kunna hjälpa dig behöver jag nåt från dig."
"Jag behöver nåt från dig."
Jag förstod inte vad hon menade.
"Du måste ge mig lite pengar."
"Men berätta inget för Graham. Det här stannar mellan oss."
Då sa jag till henne:
"Jag har inga pengar att ge dig."
"Jag är en helt vanlig människa. Jag är inte rik."
"Jag har tyvärr inget att ge dig."
Det fick en varningsklocka att ringa för mig.
Jag började ana att nånting...
...var skumt.
Man måste tänka först. När ska du tänka?
När du får grått hår?
Då är det ju för sent.
Jag ville inte säga nåt till Graham.
Det handlade ju om hans mamma som han var så glad för.
Om jag kritiserade hans mamma
skulle det förstöra min och Grahams vänskap.
Hans mamma var döende.
Och hon ville vara med honom.
Det var viktigare än nånting annat för Graham.
De där dagarna blev fler och fler.
Jag satt ensam hemma.
Jag hade ingen hjälp, första barnet...
Jag fick be grannen om hjälp att köpa mjölk och annat från affären.
Som pappa vill man vara med sin familj.
Men jag hade inte skrivit på några papper, och det var ju därför vi åkte dit.
Mamma satt i möten med banktjänstemannen och juristen.
Hon bad mig att stanna.
Jag kände att jag inte kunde lämna henne och åka tillbaka.
Hon skulle ju snart dö.
Jag åkte till hotellet varannan dag ungefär.
Jag försökte förstå vad det handlade om.
Det var inte bara Graham, jag och Dionne. Jag träffade många på hotellet.
Jag såg henne inte, men jag hörde en röst i bakgrunden.
"Unge man!"
Jag vände mig om och såg en dam som tittade på min kinesiska partner.
Det första hon frågade mig var: "Vad pysslar du med?"
Jag blev ganska förvånad. Där satt en 80-årig dam
och frågade vad jag pysslar med.
Jag svarade: "Min finansiär kallar mig filmskapare."
Jag är en vanlig människa som är intresserad av livet.
Det var därför vi var i Zürich.
Vi var på jakt efter investerare till vårt företag.
Det är som ett Amazon i miniformat.
En plattform som erbjuder exklusiva produkter.
Hon verkade intresserad.
"Prata med min jurist", sa hon.
Juristen från en ansedd byrå kom dit nästan varje dag.
Och en bankman från en stor schweizisk bank.
Hon framstod som mycket välbärgad.
Och det ville hon att vi skulle förstå.
"Jag är dotter till sultanen av Brunei."
Jag har hört mycket galet, så det här var inget.
Juristen gick igenom avtalet och hon skrev på.
Här har vi kontraktet.
Hon köpte 20 % av aktierna i vårt företag.
2,5 miljoner schweizerfranc för 20 % av vårt företag.
"Nu har ni en investerare", sa hon.
Hon var väldigt älskvärd.
Charmig.
Kvicktänkt.
Det var roligt.
Hon kallade min partner för sitt barnbarn.
Det blev personligt för oss.
Sen sa hon: "Mitt barnbarn." Det var det hon kallade mig.
"Jag behöver 2 000 euro."
Hon hade svårt att få ut pengar på grund av covid och överföringsproblem.
"Visst, inga problem", sa jag.
Här har du.
- Tack så mycket. - Hälsa damen...
Hon skulle investera i oss.
Och i asiatiska kulturer finns en särskild tradition kring gåvor.
Om man får nåt är man också förpliktigad att ge.
"Vi går och shoppar", sa hon.
Vi köpte vinterkängor till henne.
Hattar.
Handväskor.
Klänningar.
Hon provade en kappa som jag tror kostade 8 000.
"Jag älskar den här kappan", sa hon.
Så jag betalade för den.
Vi köpte massor av champagne till henne.
Bara champagnenotan måste ha varit på 10 000.
"Skvallra inte för Graham", sa hon.
Jag fick inte säga nåt till Graham, för hon ville inte att han skulle veta
att hans rika mamma som han äntligen återfått kontakten med
hade svårt att få ut pengar för stunden.
Så jag gav henne mitt hedersord på att inte berätta nåt för Graham.
Jag blev mer och mer orolig för vad som pågick där borta.
Kontrakten och pengarna som Dionne pratade om...
Det blev inget av det mer än bara prat.
Och ju mer jag ifrågasatte Dionne,
desto mer försökte Dionne tränga undan mig och bli av med mig.
Hej, Heather.
Jag vill faktiskt inte prata med dig.
Du har gjort mig upprörd på så många sätt.
Jag kommer ihåg allt.
Allt jag behöver är att få respekt.
Hon pratade med en skärpa som man aldrig hört från nån annan.
Hon visade upp den roliga och partyglada sidan för Graham.
Sen fanns där en djupt obehaglig underström
som hon under ytan riktade mot mig.
Och Graham såg inte det.
Om jag går upp och då slår i huvudet och dör här, då är jag illa ute.
Jag började bli orolig
för vissa dagar låg hon bara orörlig i soffan.
Tärd och blek, utan livsgnista.
Jag frågade hur hon mådde. "Vi går till läkaren."
"Vad behöver du för medicin?" Hon hade massor av mediciner.
Jag har bett Gud att ta mitt liv i kväll.
Det är bäst att jag dör.
"Nej, nu har jag fått nog. Nu gör jag slut på det här."
Hon ställde sig på balkongräcket och jag var tvungen att dra ner henne.
Det kunde hända klockan 1-2 på morgonen. Sen satt man där och oroade sig.
"Kommer jag att komma hem och hitta henne död?"
"Kommer hon att göra nåt drastiskt mitt i natten?"
Jag älskar dig så mycket.
Kom ihåg det.
Det närmade sig jul
och Graham förklarade för mig att hon...
...i praktiken vägrade låta honom resa hem.
Det var den första julen med vår son som då var tre månader gammal.
Det var viktigt för mig att Graham var med.
Jag skulle hem till jul. Jag fick ta strid för att åka hem till jul.
Jag hade lovat Heather att komma hem.
Graham kom hem på julaftonskvällen.
Han hade ringt på morgonen: "Jag kommer hem i dag."
Då blev jag väldigt lättad.
Kvällen då jag flög hem fick jag massor av meddelanden.
Bilder för att visa hur förkrossad hon var.
Hon var så förtvivlad för att hennes son hade övergivit henne.
Hon grät.
Men samtidigt var jag hemma.
Jag var så lycklig över att träffa min son och Heather.
Han hade vuxit så mycket på två månader. Jag lagade jullunch.
Jag tyckte att vi hade det mysigt.
Vi hade det mysigt tillsammans på juldagen och så.
Det var mitt livs värsta jul.
Vi hade ett stort gräl klockan 4 på morgonen om Dionne.
Jag sa till Graham: "Det här är inte okej."
"Du har varit borta i två månader."
"Och nu glider du in i sista stund som om inget hade hänt."
Heather menade att hon hade slagit in en kil mellan oss.
"Du är knäpp", sa jag.
Jag skulle...
...tillåta dem att älska varandra.
Saknar du mamma?
Bra.
Graham och jag ville resa till Nya Zeeland
så att min släkt och mina föräldrar fick träffa vårt barn.
Jag försökte boka biljetter, men...
...Dionne försökte få Graham att inte åka
eftersom hon var nära att dö.
Jag har varit mycket hos läkare.
Jag har varit på sjukhuset.
Jag är sjuk.
Jag kan knappt gå nu.
Var är min son?
Nya Zeeland-resan skulle vara i sex veckor från slutet av januari,
ett halvår efter att min mamma hade berättat om sin diagnos.
Tiden var ute.
Hon var tydlig med att läkarna sagt att hon nu bara hade veckor eller dagar kvar.
Jag är sjuk.
Och jag är gammal.
Jag vill vara med dig så mycket jag kan.
Det var jobbigt för Graham.
Det var ett känslomässigt kaos.
Han var övertygad om att hon skulle dö.
Det är ett moraliskt dilemma.
Ska man göra det enda rätta och vara med sin partner och sitt barn,
eller göra det enda rätta
och se till att ens mamma får en fin sista tid i livet
efter 45 år ifrån varandra.
Vad väljer man?
Om jag dör på ett hotell kommer ingen att märka det.
Ingen märker det.
Han ville inte inte finnas där för henne.
Så han bestämde sig för att inte följa med till Nya Zeeland.
Kunde jag resa till Nya Zeeland och riskera att jag inte hann hem
för att vara med när min mamma dog?
Jag var fullständigt förtvivlad.
Jag behövde verkligen komma därifrån, jag behövde andningsutrymme, och...
Jag behövde få träffa min familj och vara bland människor som älskade mig.
God morgon, vännen.
Jag mår bra. Den där rösten känner jag igen.
Jag kom tillbaka efter en kort resa med Junyan
och plötsligt hade hon en kille där.
En kines vid namn Peng.
"Mina barnbarn, jag behöver prata affärer med Peng."
Jag heter Peng.
Jag kommer från Kina och har bott i Tyskland i många år.
Peng hade en affärspartner som satt honom i kontakt med Dionne
i förhoppning om att Dionne skulle investera i hennes företag.
Hon skulle ge min affärspartner 60 miljoner
som en investering för att expandera verksamheten.
Men i Sydostasien kan man inte bara ta emot.
Peng var ombud för ett läkemedelsföretag som var inriktat på cancerterapi.
Han kunde hjälpa henne att få behandling och samtidigt säkra investeringen.
Min affärspartner erbjöd Dionne banbrytande cancerterapi kostnadsfritt.
En behandling som bara fanns i Schweiz.
Det skulle vara helt gratis.
Jag har dödlig cancer.
Jag kanske dör om en månad, kanske om två.
Vem vet? Bara Gud vet.
Dionne sa: "Jag vill inte ha behandlingen. Jag är döende. Det är ingen vits."
Men han kunde ge henne lite pengar.
Hon pratade om hur hon skulle fördela pengarna till människor i nöd,
att penningflödet skulle gynna andra.
Vi gav henne sammanlagt 50 000 dollar.
Hon ville ha det kontant.
Tack, vännen!
Hon kom tillbaka till Storbritannien och hyrde en våning vid Themsens strand.
Helt oskymd utsikt mot Tower Bridge.
När hon kom tillbaka till London betalade hon för allt.
Varje dag pratade hon i telefon med sin bankman och sin jurist
för att säkerställa att saker blev gjorda.
- Hur spelar man in? Så här? - Ja, så.
Okej, då kör vi.
När vi bodde i den våningen bjöd jag hem ett par vänner.
Barndomsvänner.
Themsen.
Towern.
Och här inne, en fantastisk våning.
Tack, vännen!
Jag älskar dig så väldigt, väldigt...
Dionne var genomhärlig.
Hon var väldigt trevlig, riktigt karismatisk.
Hon var lik Graham. Lätt att umgås med, varm, med ett stort leende.
Jag träffade Graham som tonåring, i 14-15-årsåldern.
Ertappad.
Han gillade att gå ut, för det var inget vidare därhemma.
Jag träffade aldrig hans pappa, men visste att han söp.
Han hade en tuff uppväxt.
Hans pappa var våldsam.
Hans främsta drivkraft för att bli kock var att komma bort från den miljön.
Som kock hade han tak över huvudet, det var varmt och det fanns mat.
Min barndom var lite problematisk emellanåt.
Det blev mycket alkohol för en i familjen,
och jag bär med mig ärren än i dag.
Här.
När jag var sju år tappade jag en tekopp, då fick jag en spark mot huvudet.
Min pappa...
...var inte snäll.
Jag tänker sällan på honom.
Sista gången jag träffade honom var jag 18 år och spöade upp honom.
Det säger en del om vad jag tycker om honom.
Graham hade nog stora obearbetade trauman.
Jag har väldigt nära till att älska.
Jag blottar mig för mycket.
Han försökte väga upp för sin traumatiska barndom.
Graham gick verkligen i fällan
att vilja få kärlek från sin mamma, och göra vad som helst för att få den.
I Nya Zeeland började det stå klart att det var långt värre än jag trodde.
Jag fick reda på att han hade skaffat flera kreditkort i sitt namn
som hans mamma hade bett honom om.
Han hade dragit på sig skulder som jag inte visste om.
Då förstod jag fullt ut att Graham hade blivit manipulerad.
När jag var i Zürich före jul
bodde vi i en svit på ett femstjärnigt hotell.
Hon fick en hotellnota där som nästan fick mig att falla av stolen.
Den var på 25 000-30 000 pund.
"Jag har svårt att komma åt mina pengar, men jag ska ordna det", sa hon.
Jag tänkte att det skulle räcka, men när de stod på sig erbjöd jag mig att låna ut.
Det gick åt 15 000-20 000 i Zürich.
Hotellen i London hade kostat mig 20 000 pund.
När hon kom tillbaka till London blev det ytterligare 10 000-15 000.
Kortskulderna var på 20-25.
Vid det laget låg jag 80 000-100 000 back.
Månaden därpå såg jag
två stora transaktioner från Grahams och mitt gemensamma konto
som avbetalning för bilarna.
Så jag konfronterade Graham: "Vad fasen är det här?"
"Varför betalar vi av på bilarna när du sa att hela köpesumman betalades direkt?"
Dionne sa ju att bilarna var en gåva.
Graham hade uppenbarligen blivit grundlurad.
"Nu ska jag ge dig en present för att lindra 45 års lidande."
Precis så sa hon. Varför skulle jag inte ha trott henne?
Om jag var ny i en familj skulle jag inte vilja betala så mycket
till nån som kunde visa sig vara en skitstövel.
Hon betalade handpenningen.
Jag skrev mitt namn, och hon skulle betala för bilen.
Hon skulle betala.
Inte jag, hon skulle betala.
Men plötsligt slutade hon betala av bilarna.
Bilarna hade inte köpts till fullo
och jag förstod att han nu var betalningsskyldig enligt kontraktet.
Hur mycket rörde det sig om?
Jag skulle säga minst...
...180 000.
Nästan 300 000 pund i kortskulder.
Jag är så jävla arg.
Jag var nu riktigt rädd.
Jag var rädd för vem den här kvinnan var
som hade snärjt min livspartner
och nu hade så stor kontroll över honom.
Jag tror att jag...
...började förstå att jag befann mig ombord på ett tåg som skulle krascha,
och att jag behövde rädda Graham.
Hej, hur är det?
Det har fullkomligt spårat ur med honom och hans mamma.
Det är vansinnigt.
Det är som om han befann sig på en helt annan planet.
Jag förstod att jag inte räckte till för att rädda Graham.
Jag kände att Juan skulle kunna stötta mig
och kanske se det som jag såg.
Att det var en bluff.
Jag sa: "Graham, lyssna på mig. Hon lurar dig på pengar."
Hon sa till mig att hon inte alls litade på Dionne.
Att hon trodde att hon var en bedragare.
Och jag sa att jag höll med, att jag inte heller litade på henne.
Han ville så desperat ha sin mamma.
Dionne visste det och utnyttjade det.
Jag önskar att du kunde se i mitt hjärta hur mycket jag älskar dig.
När hon slutade betala för bilarna blev det svettigt.
Det handlade om tusentals pund varje månad.
Men hon sa att jag inte skulle oroa mig,
att de var presenter som hon skulle betala.
Och jag lugnades av det faktum att hon ständigt pratade i telefon
med bankmannen och juristen.
Det gjorde hon hela tiden.
Jag vet inte vad jag ska säga.
Jag vet verkligen inte.
Han är som förblindad, ärligt talat.
Han blir dresserad av sin mamma.
Han blir fullständigt hjärntvättad.
Det var en oroande situation.
Han höll på att förlora alla sina pengar, sina vänner och sin familj.
Alla.
Han förlorade allt.
Det var på väg mot en katastrof.
Och jag kände mig helt maktlös.
Det är lite som ett slags hypnos.
Han kunde inte längre tänka klart.
Oroa dig inte.
Njut av livet.
Hon ringde och sa: "Graham tar inte hand om mig."
"Han vill bara åt mina pengar. Han skulle inte bry sig om jag dör."
Allt de ger mig vill de ha tillbaka.
Vad är det för barn?
Vid en tidpunkt började hon säga ganska elaka saker om Graham,
och anklagade honom för en massa saker.
Jag kräktes och hostade blod.
Så jag ropade till honom: "Öppna dörren!"
Men han orkade inte.
Jag skiter i honom nu.
Dionne sa att Graham hade tömt hennes konto
och köpt upp hennes pengar.
Hennes andra konton hade juristerna hand om.
Jag kan inte prata.
Vi får höras senare. Hej då så länge.
Jag tyckte så synd om Dionne.
En gammal dam i rullstol.
85 år gammal.
Hon led av tre olika sorters cancer.
Hej, mitt barnbarn.
Kan du snälla låna ut 10 000 euro till mig?
Du får tillbaka dem.
Så jag gav bort ytterligare 10 000 till mormor.
Jag kallar henne för mormor.
Tack, vännen. Hej då!
Jag förstod att jag behövde få tillbaka min partner.
Jag behövde övertala honom och ha konkreta bevis
för att få honom att inse vad som pågick.
Jag behövde slå tillbaka mot Dionne och inte låta henne komma undan.
Hon behövde stoppas.
Jag började söka information om Dionne.
Jag ville veta mer om henne
och kanske få reda på vad hon hade för motiv och avsikter.
Jag insåg att hon hade använt många olika namn genom åren,
så det var svårt att spåra henne och få fram bevis.
Men till slut hittade jag hennes vigselbevis.
Det första var från 1970.
Det andra från 1984.
Och ett tredje från 1994.
Det märkliga är att på det första pappret
står det att hon föddes 1940.
Men på det andra
står det att hon var 34 år 1984,
vilket innebär att hon föddes 1950.
Så andra gången hon gifter sig har hon blivit tio år yngre.
Dionne har angett olika fäder på varje vigselbevis.
1970 heter hennes pappa Mahmud.
Det är det enda som står.
1984 har hon angett att hennes pappa är den avlidne Antonio Lerres.
1994 heter hennes pappa Ising William.
Även han är avliden.
Hon har angett att han var violinist.
Hon har inte sagt nåt om att hennes pappa är violinist.
Man börjar ju tänka att om hon har ljugit i de här dokumenten,
vad mer har hon ljugit om då?
Hennes bakgrund och familjeband är lögn.
Vad mer är lögn?
Graham hade blivit så hjärntvättad att han inte längre lyssnade på Heather.
Hon bad mig om hjälp att få Graham att inse vad som pågick.
"Självklart", svarade jag.
De kom till Schweiz och jag tog tillfället i akt att prata med honom på tu man hand.
Jag kom dit sent och Dionne var i restaurangen.
Vi satt i hotellobbyn och delade på en flaska vin.
Jag bad om en flaska till, jag behövde få honom att slappna av.
Så vi drack två flaskor vin.
Jag sa inget till Graham om att jag pratat med Heather.
Då skulle han ha blivit sur och slutat lyssna.
Det var knepigt, för han var så övertygad om
att hans mamma talade sanning.
Att hon var rik, döende... Att allt var sant.
Det var svårt för mig, för jag behövde ifrågasätta det här inför Graham.
Vi drack lite vin.
Han sa: "Du måste vara försiktig, din mamma har..."
"Hon ljuger, och det ser vi som är dina vänner."
Varför lovar hon dig pengar, men det kommer aldrig några?
Varför säger hon att hon ska dö snart?
Jag har dödlig cancer.
Hon var friskare än nån av oss.
Jag berättade om alla mina tankar om hans mamma.
Han sa till mig att jag behövde hitta tillbaka till mig själv
och vakna ur transtillståndet som jag var i.
Jag hoppades att det inte skulle vara sant.
Det kunde inte vara sant. Hon kunde inte bara dyka upp...
...efter 45 år, och ljuga om allt.
Man struntar inte i bevisen, man börjar ifrågasätta allt igen.
Jag gick upp till hennes svit igen.
Jag snokade runt och öppnade en låda, och där låg en burk röd karamellfärg.
"Varför har du röd karamellfärg?"
Då kom jag på att jag några månader tidigare hade fått en bild
på blodblandad urin.
"Men..."
"Varför har du röd karamellfärg?"
Du tror att jag använt den till blod.
Nej, min son.
Säg inte så.
Jag skojar inte om det här.
Hon sa att det var kinesisk medicin. Man skulle äta den och allt möjligt.
Jag är sjuk.
Men...
Jag hoppas att jag överlever.
Vi googlade medicinerna hon tog.
De flesta var för högt blodtryck, kolesterol och diabetes.
Allt utom...
Allt utom cancer.
Jag tror inte att hon hade cancer.
Hon...
...hade ljugit.
Och det fick mig att fatta livsavgörande beslut.
Jag hade fattat beslut som hade påverkat
min son och min partner.
Jag hade skyhöga skulder.
Är min morfar verkligen den förre sultanen av Brunei?
- Ja. - Är han det?
- Ja. - Och det tror du på?
Ja.
Min mamma älskade med honom.
Hon ville gifta sig med honom.
Han ville inte gifta sig för han hade så många andra.
Så min mamma avskyr mig.
När hon blev gravid med mig ångrade hon sig.
Hennes kropp hade utnyttjats av den där mannen.
Så ligger det till. Okej?
Så min morbror är den nuvarande sultanen av Brunei?
Ja.
Och du är dotter till sultanen av Brunei, en av världens rikaste?
Ja, har jag sagt. Det är jag.
Du kommer att få se med tiden.
Du får tro mig om du vill, det är upp till dig.
Vänta du bara.
Hoppas att det stämmer, för annars har jag hamnat i en svår sits, mamma.
Jag ringer upp dig, jag ska gå på toa.
Okej, mamma.
Hej då.
Jag fick panikkänslor.
Jag hade inga pengar och ingen hjälp.
Jag såg ingen utväg.
Jag var på en mycket mörk plats.
Det var verkligen överväldigande.
Man vet inte vad man ska ta sig till.
Jag kontaktade bedrägerienheten i Storbritannien.
Jag visste att man kunde registrera personer som sårbara
om de blir manipulerade ekonomiskt.
Jag tog även kontakt med polisen och fick snabbt höra
att det inte kan kallas bedrägeri eftersom hon är hans mamma.
"Hon är en 80-årig kvinna", sa de.
"Det här är inget vanligt brott. Är hon verkligen hans mamma?"
Dionne stämmer inte in på sinnebilden av en kriminell.
Hon är rullstolsburen och i 80-årsåldern.
Hon ska ha en dödlig sjukdom.
Hon är överviktig och vid dålig hälsa.
Inget av det tydde på att hon skulle vara brottsling.
Tio månader efter att Dionne fått pengar av mig
hade det inte hänt något med investeringen.
Jag kände sån ångest.
Jag började undra om Dionne hade lurat mig.
Jag skrev direkt till utrikesdepartementet i Brunei.
De svarade: "Ambassaden har ingen vetskap
om att någon vid namn Dionne Marie Hanna eller Theresa Haton Mahamud,
som du angett i ditt mejl, skulle vara släkt med Bruneis sultanfamilj."
"Vi kan därför tyvärr inte hjälpa er i den här frågan."
Det tyder på att Dionne
inte har någon som helst koppling till sultanfamiljen.
Enligt hovet var hennes berättelse påhittad.
Allt kanske hade varit en bluff.
I allra värsta fall var allt borta.
Då får jag inte tillbaka mina pengar.
Jag var djupt skuldsatt.
Det kändes som om jag trycktes ner under vatten.
Jag fick inte luft.
En kraftig arm trycker ner ens huvud.
Det är sekunderna innan man drunknar.
Då vände jag mig direkt till henne och frågade:
"När får jag tillbaka mina pengar?"
Hon svarade:
"Jag kommer aldrig att glömma det du gjort för mig."
Då bestämde jag mig för att höra av mig till Graham.
"Hon har fått pengar av mig. Jag har gett henne en enorm summa pengar."
Det handlar om totalt 150 000 euro.
Graham fick spel.
Han fick spel.
När Peng berättade att han hade lånat ut pengar till henne
så insåg jag att det var hans pengar vi hade levt på i London.
Det gjorde mig illamående.
Jag blir illamående.
Jag sa att till Graham att han inte alls verkade vara en hemsk människa.
"Varför har hon sagt så mycket elakt om dig?"
"Och varför har hon förbjudit mig
och andra att prata med dig?"
Om Graham ringer får ni inte säga nåt.
Håll det hemligt.
Säg ingenting. Håll det för dig själv.
Vi får prata i morgon när han inte är med.
Radera det här när du har hört det.
Lyssna inte på Graham, lyssna på mig.
"Säg inget till Graham."
De orden har jag fått höra mycket.
Man inser att hon inte är den hon utger sig för att vara.
Mitt djupt rotade behov av att få bekräftelse av min mamma
gjorde att jag blev lurad.
Hon är en skicklig manipulatör.
Hon är inte sjuk och hon har inga pengar.
Hon är en bedragare.
Hans vänner pressade honom mer och mer om bevis på att hon är hans mamma.
"Hon har ljugit en massa."
"Har du några bevis för att hon är din biologiska mamma?"
Jag bad henne att ta ett dna-test.
"Vi gör ett dna-test."
"Nej, det behövs inte. Antingen tror du mig eller så gör du det inte."
Inget av det hon hade sagt var ju sant.
Det enda sättet att verkligen få veta var att göra ett dna-test.
När vi tog testet var vi på ett femstjärnigt hotell.
Två testpinnar.
Vi la dem i behållarna.
Det kunde ta några veckor innan man fick svar.
På ett sätt ville jag så klart inte vara släkt med henne.
Varför skulle nån i min familj bete sig så där?
Här har vi resultatet.
Det står att...
...jag med 99,9 % säkerhet
är biologisk son till
Dionne Marie Hanna.
Hon är min mamma.
Det är det svåraste att ta in.
Det allra svåraste.
Varför gjorde du så mot din son?
De dagarna runt dna-testet
var sista gången vi träffades.
Plötsligt kom inga fler meddelanden.
Inga telefonsamtal.
Hon bröt all kontakt.
Ett år efter kontraktsskrivandet har jag inte fått några pengar.
Inget har hänt, ingen kommunikation.
Dionne har försvunnit.
Jag pratade med Junyan om att vi lagt ner mycket pengar.
Mer än 100 000.
Men vi får ta det.
Det är överlevnadsstrategi. Man släpper det och går vidare.
Jag offrade mycket energi, tid
och kärlek, kan man säga.
Men jag fick lära mig en läxa.
Att se verkligheten för vad den är, inget önsketänkande.
Hej, mamma. Jag ville bara kolla om du mår bra,
och du vet...
Du har gjort det du har gjort.
Det har stått mig, min familj och allihop dyrt.
Men vad kan jag göra åt det? Det som har hänt har hänt.
Nu får jag samla ihop bitarna.
Och du är ju borta igen, så...
Vad ska jag göra? Borta...
...igen.
I Singapore, Semarang, Indonesien, Brunei eller var du nu är.
En vacker dag kanske du kan förklara varför.
Eller inte.
Jag kommer aldrig att förstå, mamma.
Sköt om dig, mamma.
Vi hade kontakt i...
...drygt ett år.
Nu säger jag inte "mamma" längre,
utan Dionne.
För ingen mamma
skulle komma in i ens liv och göra så här.
Så det är bäst att sluta kalla henne "mamma".
Det är verkligen tvärtemot allt
man anser att en mamma ska göra.
Ta hand om, älska och skydda sitt barn...
Hon gjorde inget av det.
Hon förstörde sitt barns liv.
Utan skrupler.
Vem är hon?
Jag googlar
flera timmar varje dag för att få reda på mer om henne.
Jag arbetade på ett femstjärnigt hotell i Zürich...
Jag tog kontakt med folk för att förstå mer.
Hon lämnade ett antal diamantringar på hotellet,
i stället för att betala för rummet.
Men diamanterna var inte äkta.
När jag pratade med folk förstod jag att Dionnes bedrägerier
berörde många fler än bara Graham och mig.
Fram till dess trodde jag att hon bara betett sig så där mot Graham.
Men ju fler jag pratade med, desto större växte sig hennes brott.
Hur mycket pengar har du gett till Dionne?
Minst 627 miljoner rupier.
Oj. 41 000 dollar.
- Ja. - Oj.
Min fru och jag behandlade henne som vår mor.
Som vår egen mor.
När var det här? När träffade ni Dionne?
I januari 2020.
- I Indonesien? - Ja, precis.
Då gjorde hon samma sak mot er innan hon träffade oss.
I början betalade hon för allt själv.
41 000 dollar.
Hon flyttade från ett femstjärnigt hotell till ett annat.
Det märktes att hon var välbärgad.
De andra drabbade är främst muslimer i Indonesien
som ville genomföra hajj.
Så Dionne säger till folk att hon kan erbjuda dem en billigare hajj?
- Den muslimska vallfärden. - Ja.
Det är bara skitsnack.
Jag var en av dem som betalade för resan, men vi fick aldrig nån resa.
Jag tror att hundratals andra har blivit lurade på samma sätt.
Hon är helt otrolig, alltså...
Man undrar ju varför hon tog kontakt med oss.
Hon hade en tur och retur-biljett när vi träffades.
Hon kom till Storbritannien innan nedstängningen, via Bangkok.
Jag tänkte inte på det då, men hon skulle resa tillbaka
två veckor efter nedstängningen.
Då tänker jag att utan nedstängningen hade vi nog inte träffat henne.
Hon var en bedragare.
Men nu kom det inte längre några förmögna turister
som hon kunde försörja sig på.
Så vad gör man då?
Man söker upp sin son på internet. Mycket enkelt.
Hon sa att hon hade ett halvår kvar att leva.
Det gjorde att jag i varje beslut utgick från henne.
För att det skulle bli så bra som möjligt behövdes snabba beslut.
Jag ville skapa så många minnen som möjligt under den begränsade tiden.
Hon måste ha hållit på i åratal eftersom hon kände alla portierer,
receptionister och annan personal på hotellen där hon bodde.
Så det var inget hon kom på över en natt.
Jag fortsatte mina efterforskningar. Graham hade vuxit upp utan sin mamma,
så vi vill veta var hon hade hållit hus hela tiden.
Kolla brottsregistret, ni.
Kolla om jag finns i brottsregistret.
Det gör mig inget. Det finns inget där.
Det här är från 1982.
"Dionne Hornigold, 41 år, utan fast adress erkände sig skyldig till
att genom bedrägeri ha tillskansat sig pengar och smycken.
Det står att hon hade gett sken av att vara förmögen
och att hon lurade folk med falska löften.
Hon gjorde alltså samma sak för 40 år sen.
Då var Graham åtta år.
"Hornigold dömdes till två års fängelse, men fick åtta månaders straffrabatt."
"Hornigold föddes i Malaysia och kom till Storbritannien 1971."
"Hon fick böter för tre snatteribrott i februari 1980."
"I september samma år dömdes hon till 18 månaders fängelse
då hon erkänt att hon tillskansat sig egendom genom bedrägeri."
Det här skulle man ha vetat tidigare.
Jag ville veta vem min mamma var.
Det är den hon är och den hon varit hela sitt liv.
Jag blev barskrapad av ett härdat proffs
som råkar vara min mamma.
Hej, min son.
Var är du?
Jag är i Malaysia. Jag ville bara prata med min son.
ÖVER ETT ÅR EFTER ATT GRAHAM SENAST TRÄFFADE SIN MAMMA...
Jag älskar dig, det gör jag verkligen.
Verkligen?
Förlåt för allt som hände.
Jag är hemskt ledsen för det.
Ja, det var ganska omtumlande.
Det är ingen fara.
Men förlåt.
Jag menar det av hela mitt hjärta.
Jag har gjort det jag har gjort.
Jag kan inte ändra på mig.
Sköt om dig. Jag måste lägga på.
Slut med skitsnack.
Den tiden är förbi.
Det är dags att gå vidare.
DIONNE HAR INTE SVARAT NÄR VI TAGIT KONTAKT.
HON HAR INTE STÄLLTS INFÖR RÄTTA FÖR ANKLAGELSERNA I DEN HÄR DOKUMENTÄREN.
Året med min mamma
var enormt påfrestande för min och Heathers relation.
Ett tag hoppades jag kunna försonas med Graham.
Men långt senare, när allt hade lagt sig,
var vi båda två på det klara med att jag inte skulle komma tillbaka.
När man får barn är det viktigare än allt annat.
Man vill ge barnet bästa möjliga liv.
Jag saknar dem varje dag.
Men han är lycklig, har en stabil tillvaro och en familj som älskar honom.
Och även om det svider och har varit kämpigt
så har jag fått ordning på mitt liv igen.
Jag har förstått att man kan resa sig igen,
borsta av sig dammet och fortsätta framåt.
Men då behöver man goda vänner omkring sig som fungerar som en familj.
Försiktigt, försiktigt...
Och jag har dem i köket.
De här människorna hjälpte mig genom den svåraste tiden i mitt liv.
Juan har varit en så bra vän.
När det har varit som värst, så har de funnits där.
Du kan din sak.
Det är det som kallas familj.
DET FINNS INGA BEVIS FÖR ATT BANKMANNEN OCH JURISTEN
VAR DELAKTIGA I DIONNES PÅSTÅDDA BEDRÄGERI.
Undertexter: Martina Nordkvist