Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Алексей Навални. 23 декември 2021 г. От наказателна колония №2 Покровск:
"Когато се срещах с Дмитрий Борисович Зимин на различни събития,
постоянно си мислех: 'Какъв невероятен човек'.
Ако не бях сигурен, че той наистина съществува,
щях да си помисля, че е измислен, за да бъде модел за подражание."
Този старец е Дим.
Той е руснак, а аз - американец.
Бяхме приятели през повече от половината ми живот.
Срещнахме се в навечерието на разпадането на Съветския съюз,
когато Дим беше на 58 години, на колкото съм и аз сега.
МОСКВА, РУСИЯ
Аз съм Дмитрий Зимин, появих се в една програма,
чието име вече съм забравил, но това няма значение.
САЩ, ИЛИНОЙС
Между другото, роден съм през 1933 г.
Ето и едно удивително нещо:
той беше американец, достатъчно млад, за да ми е син,
и ние станахме приятели за цял живот.
Неговият руски е толкова добър, колкото и моят английски -
много лош.
ДЕКЕМВРИ 2021 г.
ЕВРОПА
През декември 2021 г., седмица преди Коледа,
ми се обади синът на Дим, Борис,
и спешно ме извика от Чикаго,
в спалнята на Дим в апартамент под наем в далечен Кипър.
Беше събрание, в офиса на сенатор.
Там Дим ни разказа за плана си:
в края на годината
ще се подложи на евтаназия в Швейцария.
ЗАКЛЮЧИТЕЛНИТЕ СЦЕНИ НА ЕДИН ЖИВОТ
Поисках да бъда погребан със ски обувки.
Ето го надгробния камък, ето я снимката
и надписът:
"Този абонат е изключен."
През 1992 г., по време на краткия период на приятелство
между нашите две суперсили,
създадохме много успешна телекомуникационна компания - VimpelCom.
Тя се превърна в първата руска компания, листвана извън Русия,
и в първия телекомуникационен стартъп на Нюйоркската фондова борса,
което направи и двама ни независими и богати.
Преди 30 години, свързвайки хората,
ние очаквахме много светло бъдеще.
Два месеца след смъртта на моя приятел Русия нахлу в Украйна.
и се оказах мълчаливо благодарен, че Дим не трябваше да го види.
Нямаше да му се наложи да стане свидетел на ужаса и зверствата,
които видях да извършва руската армия в Киевска област.
Проспериращото бъдеще на Русия, страната на Дим,
и на Америка, моята родина,
за което мечтаехме през 90-те години, изчезна.
Историята ни се превърна в затрогваща хроника
на сблъсъка между американската мечта и руската съдба.
ТРИ МЕСЕЦА ПРЕДИ ЕВТАНАЗИЯТА НА ДИМ
Когато гледам тези кадри, не знам какво да кажа за тях.
Дали Дим ни е намеквал за плановете си?
Можехме ли да го разберем?
Това вероятно ще бъде последното ми пътуване.
През септември Дим ни покани на това,
което нарече "последното си пътуване".
Предположих, че възрастният мъж просто така описва приключението.
Може би круиз?
Дим напуска Русия през януари 2021 г.,
точно когато руският опозиционен лидер Алексей Навални е арестуван.
Повече от 12 години семейството на Дим подкрепя финансово Навални,
както и други каузи, които държавата не харесва.
В Русия Дим беше единственият, който се занимаваше открито с това.
Скъпи ми Оги, не си се променил ни най-малко
от последния път, когато те видях.
Три месеца преди асистираното му самоубийство
никой не разбра, че Дим внимателно е организирал
всеки детайл от последните си дни.
Не е лесно да качи съпругата си Мая на кораба,
но това означава много за него.
Поканил е и свой приятел, филмов режисьор,
който да заснеме кадри и да остави спомени за внуците му.
…снимката, която ми липсваше. - Да.
Да. - Да.
Това е смешно.
Помниш всичко!
Спомняш си. - Спомням си, да.
Много е добър.
Системите Plexsys са в задната част. Има Plexsys.
Може ли да разкажа историята ти, Дим?
Знам, че би казал: "Да".
Мислил съм много защо е избрал да сложи край на живота си
както сам реши и защо преди 2022 г.
Дим имаше рак, но той не беше неизлечим.
Беше започнал да губи паметта си, което го ужасяваше.
Питаше се какъв е смисълът да живее без спомените си.
Но най-много от всичко
се страхуваше да стане свидетел на избухването на нова мащабна война,
за която САЩ щяха да предупреждават ежедневно през есента.
Развълнувах се.
Може ли един коняк? Малък.
Господа, наздраве!
Ръката ми трепери ужасно.
Ще спре да трепери, когато пийна.
Историята ни почна през 80-те,
когато Русия все още беше част от СССР.
Дим е бил свръхсекретен съветски радиоинженер,
който разработва радарна система за борба с американските ракети.
Десетилетия наред американците и СССР бяха ожесточени врагове.
За повечето американци, включително и за мен,
Съветският съюз беше империята на злото.
Но тогава, изневиделица за нас, обикновените хора,
новият съветски лидер Горбачов разтърси нещата с перестройката,
събори Берлинската стена и разруши комунистическата система.
Изведнъж безкрайната надпревара между нашите военни технологии спря.
Надявам се, че цялото човечество ще го чакат безоблачни времена.
Благодаря ви.
Трябва да осъзнаем, че сме живели в условията на тоталитарен режим.
Един тоталитарен режим не може да съществува,
ако няма врагове.
Мисля, че приветствах Горбачов от самото начало.
Той беше много привлекателен за мен.
Горбачов и изцяло новият му начин на мислене.
Той направи революция в политиката.
Бях на 22 години, второкурсник в Станфорд,
и един ден се разхождах из кампуса на университета,
когато минах покрай Славянския факултет
и видях реклама на предстоящо пътуване до Съветския съюз.
По някаква причина бях заинтригуван.
Така се озовах в Москва по същото време,
когато Съветският съюз откриваше какво
означава перестройката.
Първата ми сделка там беше да разменя уокмен със слушалки
за билети за Болшой театър.
Тогава нямах представа
какво щеше да е втората.
СТУДЕНАТА ВОЙНА
Бих казал, че в живота ми има три основни периода.
Първият период продължи 30 години.
Работех във военно-промишления комплекс,
в Научния институт на Минц.
Бях заместник-главен конструктор на гигантска радиолокационна станция.
Виждали ли сте нейни снимки?
Това е радарна станция, принадлежаща към
системата за противоракетна отбрана на Москва.
Системите за противоракетна отбрана бяха разработени
в рамките на споразумение с американците.
Известното споразумение Брежнев-Никсън.
Най-важното събитие
в развитието на съветско-американските отношения
беше посещението на Генералния секретар
на ЦК на КПСС,
Леонид Брежнев в Съединените щати.
Въпреки страха и напрежението през
Студената война, можеше да видите съветския лидер
и американския президент заедно в един хеликоптер.
Тогава бях на около седем-осем години.
Десет години по-рано родителите ми
бяха емигрирали от Мексико и Колумбия в САЩ с 24 долара на сметката си.
Това се случва малко след Кубинската криза,
когато Русия за първи път предприе ядрен шантаж.
Баща ми, висококвалифициран инженер,
работеше неуморно на различни места.
Известно време дори зареждаше бензин
денонощно, за да изгради нов, спокоен живот за децата си.
Според това споразумение,
известното споразумение Никсън-Брежнев,
можехме да имаме по една система за противоракетна отбрана.
В резултат на посещението се сключиха нови съветско-американски споразумения,
включително споразумение за предотвратяване на ядрена война.
Избрахме да разположим нашата система за противоракетна отбрана около Москва.
Американците избраха да разположат своята система на място,
чието име съм забравил,
където се намираха ракетните установки, насочени към Съветския съюз.
Това е едно голямо поле.
Те охраняваха това място,
а ние охранявахме Москва,
което, общо взето, беше непосилна задача.
Защото, за да се унищожат американските ракетни установки,
които можеха да издържат на удар от около шест
килограма на квадратен сантиметър,
беше нужно само директно попадение.
Имаха много здрава броня.
От друга страна, за да бъде унищожена Москва,
бе достатъчно да проникне само една ракета.
Москва можеше да бъде унищожена с една водородна бомба,
така че системата за противоракетна отбрана
на Москва беше пари на вятъра, никаква защита.
Брежнев, остарял и болен, живее в Москва.
Така че ние създавахме система за защита на града,
докато американците, чиято система се наричаше Safeguard,
защитаваха стратегическите си ракети.
Противоракетната система бе създадена само в района на Москва.
Между другото,
въпреки че минаха десетилетия,
не знам дали мога да разкажа всичко това.
Въпреки че тук няма нищо подобно.
Моля, внимавайте с тази информация.
Имаше напълно задушаващ климат на секретност.
Секретността, а понякога и нелепата, крайно нелепа секретност,
беше поставена на първо място пред ефективността.
Защо институтът PhysTech е създал толкова много гении,
много повече от Физическия факултет?
Аз също си зададох този въпрос, познавах много хора там.
По дяволите, такава беше културата.
Входът беше почти безплатен.
В съседство имаше библиотека.
Те имаха различен живот.
В някои отношения
им завиждах.
Разбира се. Доколкото знам, вие сте били напълно секретни служители.
Отделени от другите.
И не са ви пускали в чужбина?
Разбира се! Няма начин!
Всички секретни документи в Съветския съюз бяха разделени
на секретни, строго секретни
и строго секретни с особена важност.
За да получите достъп до документи с "особена важност",
трябваше да притежавате един формуляр.
Подслушването беше напълно официално.
Цялата система беше некачествена:
всичко се свеждаше до това,
че преди да мога да се обадя в друг град от офиса си,
трябваше да кажа на властите,
че поръчвам междуградски разговор.
И ми беше изрично забранено
да водя разговор без наблюдение от апартамента си.
Следяха ли ме? Кой знае? На теория - да.
Бях ръководител на най-големия отдел,
главен дизайнер, доктор на науките, не бях член на партията.
Никога не съм бил член.
Намерих го.
Имам много…
За да бъдем честни, трябва да кажем,
че за да направим повече танкове от останалото човечество,
до голяма степен унищожихме страната.
Една държава, едно общество, заслужава уважение преди всичко,
когато създава достоен живот за своите граждани.
Кога разбра, че вече не си част от СССР?
Август, 1968 г.,
когато видях танковете ни в Прага.
Тогава се изчерпаха и последните ми комсомолски илюзии.
Съвсем ясно осъзнах, че моята родина се ръководи от главорези.
НОВА НАДЕЖДА
Ако отбележим в календара най-светлите и най-тъмните дати
в нашата история,
то аз бих отбелязал като светли дати времената,
които ни донесоха нещо като свобода - 90-те години.
Това е появата на свободна Русия.
Или поне стъпка към свободата в Русия.
Идването на Горбачов на власт в ССС
и краят на Студената война съвпадат с
началото на телекомуникационната революция в САЩ.
Хора в движение, заети хора, които се движат,
работят, но някои от тях все още могат да поддържат
връзка по телефона с бизнес партньори, клиенти, роднини,
приятели, дори когато са на път.
Инженерните инстинкти на баща ми бяха вятър в платната му.
През 1983 г. в Щатите е създадена първата комерсиална
система за клетъчни телефони.
През 1990 г. баща ми и аз, млад и неопитен предприемач,
купихме Plexsys, малка технологична компания
в Коринт, Мисисипи.
Използвахме активите на компанията,
за да вземем заеми за около милион и половина долара.
В същото време новата мирна епоха в СССР означаваше,
че военните радиоинженери
търсеха начин да се издържат
без държавно финансиране.
Съветският съюз все още съществуваше,
военните поръчки на практика бяха приключили,
не ни плащаха заплати.
Освен нас в това състояние имаше и други фабрики.
Фабриките търсеха хитове на пазара.
Насърчаваше се флиртът с всякакви чуждестранни компании.
Те плюеха по цялата тайна,
но освен това там нямаше никаква тайна.
Търсехме всякакъв начин просто да оцелеем.
Все пак бяхме инженери.
Трябваше ли да гладуваме?
Слушай, забравих всичко,
трябва да си взема бележките и да ги използвам като основа.
Чувстваше ли, че трябва да метеш улиците?
Имаш семейство за издържане.
Не го направих. Имахме някои умения.
Радиоелектрониката е доста обширна област.
Мислех, че това ще работя.
Точно тогава, на другия край на света,
в предградие на Чикаго,
на вратата ни почука ярък американски търговец от ливански произход.
Той продаваше козметика на "Лореал" и се казваше Ед Саад.
На първо място, караше червен "Кадилак"
с бял кожен интериор, кабриолет,
целият с бижута по него.
Беше напълно откачен.
Казваше се Ед Саад. Помниш ли Ед?
Ед Саад. Да! Спомням си го.
Американец от ливански произход, който живееше в Чикаго,
на име Ед Саад,
дойде при нас и каза: "Прочетох за компанията ви.
Четох за инфраструктурното ви оборудване.
СССР се нуждае от оборудването ви.
Системата ви е предназначена за малки градове.
Това е идеалната система за Русия.
Ако дойдете, ще продадете милиони
от системите си в Русия."
И всъщност той убеди баща ми,
след около два-три месеца диалог, че трябва да отидем.
Отне ми около шест месеца, за да се убедя,
че трябва да опитаме и да видим какво ще стане.
Така че сделката, която той сключи с нас, беше:
"Ще ви таксувам с консултантски хонорар от 50 000 долара."
Това беше хонорарът му.
Платихме 25 000 долара, преди да заминем
и щяхме да платим още 25 000 долара, ако подпишем договор.
Използвахме 12-те си кредитни карти,
за да платим разходите. Беше лудост.
Водеше ни успехът на козметичната компания "Лореал" в Москва,
моят опит с билетите за Болшой
и данните, че гъстотата на наземните телефони в ССС
беше само 17 телефона на всеки 100 души.
Казано по-просто, хората не можеха да се свързват.
Преди да се качим на самолета от "Джей Еф Кей" до Москва,
написахме завещания и си купихме застраховки живот.
Решихме или да станем американски пионери в Русия,
или да оставим пари на семейството си.
Приживе имах отрицателна стойност,
а при смъртта ми щеше да е един милион долара.
В нашия свръхсекретен офис "Вимпел - РТИ"
започнаха да ни посещават чужденци.
Беше напълно невероятно.
Знаеше се, че в нашия таен радиотехнически институт
лабораторията ми беше започнала да прави нещо различно.
Откъде дойде Фабела?
Наистина се захванахме с бизнеса с мобилни телефони.
Фабела ни предостави базова станция и превключвател за своя сметка.
Донесе ни и ни подари 15 такива телефона.
Когато за първи път се разходихме с телефоните, много ни хареса.
И ни покани да се включим.
Когато влизахме в тези институти,
те бяха свръхсекретни,
а ние влизахме като американци.
От наша гледна точка това беше изключително.
Ако това се беше случило преди три години, той щеше да е в затвора,
аз щях да съм в затвора заради това,
че съм влязъл в тези институти, нали?
В рамките на първите два дни от срещата с "Вимпел",
преди дори да се срещна с доктор Зимин,
стана ясно, че нямаха намерение да купуват нищо.
Искаха технологиите.
Искаха да знаят какво могат да произведат.
Ед Саад ни беше казал съвсем друго.
И така, бяхме в Москва седем дни.
На втория ден разбрахме,
че никога няма да купят. Искаха да произвеждат.
Бързо разбрах, че единствената причина,
поради която тези 50-60-годишни съветски радиоинженери
дойдоха да се срещнат с мен, младият американец, който не е инженер,
беше, че имахме бюфет за закуска.
Те се насочиха направо към масата, прибраха сандвичите в куфарчетата
и след това ни заговориха.
Просто си взеха храна за вкъщи
и се гордеех, че поне можем да нахраним някого.
Да, дори стигнахме дотам, че те поканих в дома си.
В "Химки" Ховрино
бях толкова горд - имах тристаен апартамент.
Попитах ги: "Колко стаи имате?"
Те тактично казаха, че живеят в къщи.
И в последния, седми ден,
когато се срещнахме с главния изпълнителен директор,
генералният директор на "Вимпел".
Той доведе всички различни институти, които посетихме, за да започнем
преговори за това как да работим заедно.
В този момент решихме,
че за да успеем да си върнем инвестицията, трябваше да измислим
нещо, с което да се занимаваме.
И си казахме, че може да видим как да произвеждаме локално
с "Вимпел".
И имаше една точка, нямам представа каква беше,
но имаше една точка от преговорите,
по която доктор Зимин въобще не искаше да отстъпи,
беше абсолютно против.
И в тази стая с 20 души той буквално
удари по масата и каза:
"Изключено, в никакъв случай. Няма да стане."
Беше много оживен, както може да бъде,
но буквално блъскаше по масата.
По същество беше решено, че трябва да се подготвим за това,
че ние, "Вимпел", щяхме да работим
като производител, и за да подготвим производството,
трябваше да се запознаем с производителя в Америка.
Събра се делегация, която Оги покани.
По онова време бе невъобразимо да отидеш в САЩ.
Американците бяха домакини. Те покриха всичките ни разходи.
Изпратиха ни факс с поканата
и специална молба - да включим в делегацията
плешивия господин,
който бурно жестикулираше и удряше по масата.
Затова накрая ме включиха в делегацията, която замина за Америка.
Помнех само човека, който правеше така.
И аз им казах да се уверят,
че той е в списъка на делегатите. Исках го.
И не знам дали ви казах, мисля, че не съм,
но ме питах дали съм сигурен.
Винаги е трудно да се работи с него.
Противоречи на всички.
И оспорваше протокола ви. Наистина ли го искате?
И аз казах, че съм сигурен, защото искам човек със страст.
Той беше единственият, който прояви някаква страст
по време на посещението ни. За разлика от другите.
Оги, твоята покана за Америка,
откъдето започна всичко, преобърна живота ми.
И моя.
Когато инженерите дойдоха за първи път,
Съветският съюз току-що бе престанал да съществува.
Летяха от Съветския съюз до Чикаго,
а се върнаха в Русия след седмица.
Малко след това с руския радиоинженер Дмитрий Зимин
се впуснахме в истинско приключение -
основахме съвместна руско-американска
телекомуникационна компания - VimpelCom.
Заехме се с амбициозния проект
да създадем първата си мобилна мрежа в Москва,
която да свързва хората по невъобразим дотогава начин.
АМЕРИКАНСКАТА МЕЧТА
Сблъскаха се три титанични революционни събития.
Разпадането на Съветския съюз,
появата на свободния пазар
и напълно нова клетъчна технология.
И така, тези три мащабни събития
доведоха до невероятна интелектуална революция.
В напреднала възраст осъзнах, че съм бил стартъпер.
Това беше стартъп, създаден от нищото.
Когато създадохме всичко от нулата,
първата ни антена беше на покрива
на Министерството на външните работи.
И като по чудо връзката продължаваше чак до улица "8 март".
Оттам дойде и първото обаждане.
На 12 юли 1992 г. вървях по улица "8 март".
И се обадих на Оги в Америка.
Мотивацията на Дим беше проста, но интелигентна -
да запази работата и заплатите на хората си.
Той се ползваше с авторитета си на радиоинженер
и знаеше как се правят мрежи.
Ресурсите, фокусът, маркетингът и планирането бяха моя задача.
Не мисля, че Дим разбираше напълно какво означава предприемачеството,
но приключенският му дух го караше да се стреми
да изследва дори нещата, които не разбираше напълно.
Следващите 10 години от живота ми, от 1991-ва до 2001-ва,
бяха най-цветните за мен,
най-яркият период от живота ми.
Събрали сме се, за да отпразнуваме връзките
между руснаци и американци от Втората световна война.
И да обещаем, че възможността, която изгубихме
преди пет десетилетия, да изградим по-добър свят,
няма да бъде изгубена отново.
Нещата се развиваха бързо -
в Москва се чуваха всякакви западни нови начинания.
Адреналинът отговаряше на риска.
Беше ясно, че Русия ще бъде световен лидер
и важна част от световната икономика.
До 1992 г. събрахме 200 първоначални клиенти.
Беше време на лудо вълнение.
Виждате ли, работихме 30 години
под натиска на съветския режим,
не можеше да се излиза от строя.
И тогава се отскубнахме!
Ако бяхме изградили клетъчната мрежа по същите правила, по които работеше
военнопромишленият ни комплекс тогава,
все още нямаше да има нищо.
Към 1996 г, 50 000 души в Москва използваха нашата
мобилна телефонна мрежа.
Само четири години изминаха
от първото мобилно обаждане от Москва до Чикаго
до листването на компанията ни на Нюйоркската фондова борса.
Идеята беше на Фабела.
Първичното публично предлагане
е процесът, чрез който частна компания
предлага акциите си на обществеността за първи път.
Ние бяхме първият случай, в който
американските инвеститори можеха да закупят акции в руски бизнес.
И тогава казах, че това е много важно събитие.
Идеята за борсата.
Първо реших, че е лудост, но после си казах - защо не?
Но беше безумно интересно.
Как убедих Дим?
Дим винаги се е отнасял с изключително доверие към мен.
Той просто ми се довери. Просто каза "да".
Да, имах пълно доверие на Оги.
Взехме решение през ноември 1995 г., а през ноември 1996 г.
вече се предлагахме публично.
Дори и днес е нечувано това да стане за една година.
Не бях толкова наивен,
знаех колко е сложно в Русия.
Виждах борсата като високо ниво на защита за компанията.
Това беше основната ми причина да го направя.
Знаех, че публичното предлагане с чуждестранни инвеститори
ще ни осигури подкрепа от правителството на САЩ.
Те биха искали да защитят инвеститорите си,
особено след като отношенията между САЩ и Русия бяха много добри.
Спомням си, Оги си я спомня по-добре от мен,
нощта преди излизането на борсата.
Седнахме и определихме цената.
Цената на оферирането.
Ако е твърде висока, никой няма да купи,
а ако е твърде ниска - не се знае.
В крайна сметка все пак зададохме твърде ниска цена,
имаше голям наплив. Цената можеше да е по-висока.
Искахме да сме сигурни,
каквато и цена да определим,
инвеститорите ще изкарат пари още в началото.
Искахме да ги възнаградим за това, че ни имат доверие.
Защото имайте предвид, че преди да станем публични,
докато намеря банка, ме отхвърлиха 13 банки,
които казаха: "Не, няма да ви вземем на борсата."
Той е твърде стар, аз съм твърде млад,
а това е Русия. Шегувате ли се?
Дим, спомняш ли си какво се случи
две седмици и два дни след началото на пътуването?
Бяхме на път,
само три до пет дни ни деляха от ценообразуването,
спомняш ли си какво стана в Русия?
Елцин получи сърдечен удар.
Две седмици след началото ни.
Ако Елцин умреше, край с борсата.
Край.
Всички все още се чудят,
"Наистина ли ще останат завинаги некомунистическа държава?"
Защото Елцин е единственият, за когото Западът вярваше,
че ще запази Русия некомунистическа.
Имайте предвид, че само три години по-рано бе извършен преврат.
Така че всички вярваха, че без Елцин няма как да е вярно.
Но те вярваха, Западът вярваше,
че Русия ще се върне към комунизма.
Това беше много драматично за нас, защото след цялата тази работа
един-единствен инцидент можеше да разруши всичко.
За щастие, той се оправи. Поставиха му байпас.
Да.
Да, да, да, да, извадихме голям късмет!
Гледате световните новини.
На "Уол Стрийт" днес.
Да, това е "Уол Стрийт" с руснаците.
След като листнахме компанията си на Нюйоркската фондова борса,
капитализацията ѝ достигна 822 милиона долара,
само за пет години, след като започнахме от нулата в нова страна.
През 1990 г. никой не би помислил, че това е възможно,
освен може би Ед Саад, продавачът на козметика,
и Егор Гайдар, първият реформатор на постсъветската икономика.
Е, Дмитрий Борисович?
Въпреки всички критики към Гайдар се оказва, че той е бил прав.
Изминаха само четири години от 1992 г.
и за първи път руска компания
пуска руски ценни книжа
на Нюйоркската фондова борса.
Трябваха ни пари, за да развиваме бизнеса си,
съвсем разбираемо е, че в един момент живеехме с банкови кредити.
Но кредитите в Русия са много скъпи, до 30% годишно.
Когато бизнесът процъфтяваше, това все още беше приемливо.
Но щом дори малка част от печалбата отива за лихви,
не можете да развивате бизнес с подобни заеми.
Трябваше да се борим да имаме достъп, както в останалата част на света,
до най-евтиния капитал, за да развиваме бизнеса си.
Тези най-евтини пари се намират на борсите.
Беше за първи път за компанията, за първи път в историята.
В Руската империя е имало компания,
която е била публична.
С благословията на цар Николай Втори
тя получава заем
за строителството на железопътната линия Москва-Владивосток.
Но тази компания се е отказала от нещо - облигации
или нещо подобно. Нямала е и борсова структура.
Железопътна облигация.
Така че като структура на обмен ние бяхме първите в историята.
Да. Изобщо.
И какво им подарихме - самовар ли?
Цар Николай подарил Златен самовар,
на борсата, когато пуснали облигациите.
Стоеше в заседателната зала, защото е много ценен.
Днес, ако отидете в Нюйоркската фондова борса,
той е в заседателната им зала.
Така че ни хрумна идеята да им подарим самовар от Гжел.
Има негова снимка. - Самовар от Гжел.
Имахме руското знаме.
Получихме американското знаме, а над балкона имахме знамето на Beeline.
Цялата "Уол Стрийт" бе затворена.
Организирахме различни събития, свързани с руската култура.
За първи път в историята докарахме
руски танцьори на борсата.
В борсата имаше руски танцьорки.
Всички се спираха, за да погледат. Беше невероятно.
Спомням си бащата на Оги,
според мен той беше по-щастлив от Оги.
Спомняш ли си заключителната си реплика на всяка реч,
която произнасяхме за пътното шоу?
Каква беше заключителната ти реплика?
Спомняш ли си я на английски?
Казваше една фраза.
Мога да се опитам да си спомня.
Запомних я наизуст, сега съм я забравил,
Оги, напомни ми. - Напомни ми.
Да. "Очаквам с нетърпение…
Очаквам с нетърпение много светло бъдеще."
"Очаквам с нетърпение…"
"Едно много светло бъдеще!"
Да!
Завършваше всяка своя реч с
"Очаквам с нетърпение едно много светло бъдеще."
Да. Това беше запазената му марка. - "Очаквам с нетърпение…"
Също така размахвах ръце наоколо.
Трябва да сме имали 120 презентации.
Кога, Дмитрий Борисович, станахте богат човек?
Не помните ли? - Но той никога не мисли така.
Аз съм много лош събеседник. Не си спомням.
Не, той не мисли така. Никога не е имало такъв момент.
Не си спомням.
Започвам да си спомням.
Сега, само секунда. Спомням си това, което си спомням.
Това беше първият път,
когато чух, че съм богат.
Някой ми каза.
Познавахме един човек на име Рожецкин. Леня.
Понякога се прибирах вкъщи не от метростанция "Летище",
а от станция "Динамо", за да мога да се разходя из парка.
Понякога дори вървях пеша по целия път до вкъщи.
Веднъж се сблъсках с Рожецкин близо до гарата на "Динамо".
"Дмитрий Борисович, какво правиш?" - каза той. "Защо?"
"Знаеш ли колко струваш?"
Тогава за мен тази фраза…
Изобщо не се бях замислял за това.
И когато ми каза:
"Скиташ се сам, но знаеш ли колко струваш?"
Не можех да си помисля да продам акциите на VimpelCom.
Това няма нищо общо с богатството.
Как мога да продам акциите си? Това беше немислимо.
Това е все едно да продадете дете. Немислимо.
Смятаха ме за богат човек,
но само по име.
Така се чувствах, помня го добре.
Лесни ли бяха времената за вас?
Срещахте ли някакви трудности, съпротива или натиск?
Боже мой, какво се е случило?
В началото на 90-те години, след разпадането на Съветския съюз,
В Москва имаше рязък ръст на организираната престъпност.
Това беше борба за "защита".
Бандите предлагаха да ни пазят
и в замяна искаха акции.
Не беше ли страшно?
Всъщност имаше периоди, когато беше страшно.
Спомням си момента, когато трябваше да си намеря охранител.
Кога? - Няма да кажа!
Доста късно вечерта, през лятото,
около полунощ, се прибирах вкъщи,
покрай метростанция "Речной вокзал".
Стигнах до заключението, че в много отношения,
Д-р Зимин беше по-наивен от мен.
Беше пуста улица.
По онова време този квартал беше доста пуст.
Към мен се приближиха няколко момчета,
на които не обърнах внимание.
Изведнъж, от нищото,
от тази група излязоха двама души,
които се приближиха до мен в пълна тишина и ме удариха в лицето,
без да кажат нито дума.
Мълчаливо. Бум!
Опитах се да се махна и отново ме удариха.
Паднах и те ме ритнаха.
Накрая лицето ми беше в кръв.
И в това състояние се прибрах у дома.
След това започнаха да се появяват най-различни теории,
Беше очевидно, че искаха да ме сплашат.
Искаха да разбера какво могат да ми направят,
удариха ме само по лицето, но можеха да стигнат и по-далеч.
В офиса ни редовно се случваше да се сблъскваме с престъпници,
а веднъж ми се наложи спешно да избягам в САЩ.
Един от първите ни партньори беше убит,
въпреки че вече беше напуснал компанията.
Макар че живеех близо до Чикаго,
никога не се бях сблъсквал с подобен вид насилие.
РУСКАТА СЪДБА
Елцин вече си беше отишъл, а Путин беше дошъл.
Какво мислите за него?
За Путин? - Да.
Вече почти не си спомням.
Помислих си нещо от рода на:
изглежда приятен човек, но е чекист.
"Чекист" е стар термин за съветската тайна полиция,
предшественик на КГБ.
Дим познаваше тази дума добре от ранното си детство.
Те не са достойни хора.
Имах някои смътни подозрения.
Фактът, че е чекист, явно беше голяма въпросителна.
И така, добро утро! - Добро утро!
Дмитрий Борисович, добро утро!
Седнете.
Добро утро, добро утро! - Добро утро!
Добро утро. - Добро утро.
ФОНДАЦИЯ "ЗИМИН"
През 1935 г. баща ми беше арестуван.
Разбрах за това от моята "втора майка",
бавачката ми, която си спомни, че е бил арестуван,
и ми разказа всичко.
Тя ми разказа, полушепнейки,
как са дошли за баща ми.
Само за да не чуе майка ми,
мама забрани да го обсъждаме, не дай си Боже.
"О, ако само баща ти беше жив…"
Бяха цяла групичка, която пиеше,
закусваше и разказваше вицове.
И някой го е докладвал.
Прочетох това донесение.
След това беше публикувано.
Какво прави един мошеник мошеник?
Не от гледна точка на журналист, а от гледна точка на учен.
По редица причини в света на животните
на много от тях, особено на мъжките, е присъща повишена агресия.
Агресията е опитза заемане на доминираща
позиция в отношенията с другите.
В стадата има индивиди, които не могат
да проявят агресията си.
Те са слаби, нищо не могат да направят.
Единственият начинда проявят агресия е
да се приближат до лидера до алфа мъжкаря.
Тогава под негова закрила, както би било при стадо маймуни,
могат да си позволят да хвърлят изпражнения към по-силните индивиди.
Така с течение на времето около лидера се образува слой от мръсотия.
Трябваше ли изобщо да се срещнем?
Дим, потаен съветски радиоинженер и интелектуалец,
роден в семейство, обявено за "враг на държавата",
губи баща си в сталинските затворнически лагери.
А аз съм американец, син на имигранти,
на когото родината му е дала всичко.
Сякаш ни деляха цели светове.
Дори до смъртта на Дим
не можехме да си обясним напълно какво ни е събрало.
Още от самото начало между нас се появиха мигновено уважение,
безкрайна лоялност, страст и споделено чувство за приключение.
Обикновени човешки качества ни свързваха завинаги.
Дим дори стана кръстник на един от синовете ми.
Току-що се появи във "Фейсбук":
"Какво са правили бизнес лидерите, когато са били на 18 години"
Дмитрий Зимин, основател на VimpelCom.
Фондация "Династия". Наградите "Просветител".
Напълно ги бях забравих.
Да го прочета ли на глас?
"Пролетта на 1951-а година,
нашият велик лидер все още е жив, нашият приятел и учител.
Живеем в общински апартамент в Болшой Афанасиевский переулок,
където има опашки за миене на чешмата в кухнята и в тоалетната.
Тогава думата "тоалетна" не се използваше, поне не в нашия апартамент.
Нямаше и тоалетна хартия.
Може да си навлечете много неприятности,
ако случайно окачите вестник с портрета на лидера в тоалетната.
В апартамента нямаше вана или душ.
Но аз вече знаех, че искам да стана радиоинженер.
В крайна сметка се оказах такъв."
О, Боже мой!
Започнах да се занимавам с фотография на ранна възраст,
мисля, че може би в седми клас.
Уговорих се с родителите ми за една нощ.
Имахме две стаи.
Дадоха ми едната стая. Никой нямаше право да влиза или излиза.
Прозорците бяха покрити със завеси.
Влачех кофи с вода,
имаше такива специални вани.
Когато натрупах планина от снимки
се местих при кухненския кран.
Съседите проявиха разбиране.
"Моят шедьовър беше самоделен телевизор.
Единственият в общинския ни апартамент.
Спечелих малко пари, като поправях приемници и телевизори.
Понякога ме обземаха мисли и чувства,
които не можех да споделя с роднините си."
Мама. Те бяха дошли от Докшици.
Фамилията им е Докшицки.
На първо място,
още преди революцията,
се е сринала Линията за заселване на евреи.
Затова евреите се втурнали към Санкт Петербург и Москва.
Мама беше сред тях.
Работеше като стенограф и машинописец. Тогава това беше много ценено.
Роден съм под звуците на пишеща машина,
тя ни вдъхна живот.
24 часа в денонощието.
Никога не бях виждал документите ѝ.
Единственото, което наистина не знаех,
е, че преди да срещне баща ми,
тя е била омъжена, нямах представа.
Мама.
Първият ѝ съпруг също е бил репресиран. Като баща ми.
Умрял.
Разкарвали я на разпити.
Не, разговорите на политически теми категорично се избягваха.
Беше се поучила от опита си.
Там…
Сталин е името на Русия.
Откъде идва тази любов към вашия господар?
Станахме свидетели на нещо абсолютно безумно,
при което хората започнаха не само да се страхуват,
но и да обичат своите мъчители.
Членът на стадото
се страхува от своя водач, защото той може да му причини всичко.
Но за него е по-лесно да преживее това,
ако започне не само да се страхува, но и да обича своя мъчител.
По-лесно е да живее, по-лесно е да се възпроизвежда,
ако обича мъчителя си.
Какви са впечатленията ти, ако трябва да си честна,
за последното пътуване в живота ни?
Приятно е.
Да.
Това ми дава право да пуша цигара.
Компромис.
Една цигара, Маичка, може ли?
Само една цигара.
Ще отида да си взема цигара, ако изобщо съм си донесъл.
Тогава ще си позволя
удоволствието да те напляскам.
Добре.
Вече няма нищо, което да застрашава здравето ми.
А ти ме лишаваш от щастие. В името на какво?
Защо? Що за дълъг живот е това?
Важно е качеството на живота.
Качеството.
Да се лишаваме от удоволствие
в името на по-доброто здраве?
Защо?
Тогава за какво е това здраве?
За да живеем дълго?
Колко по-дълго? Защо?
За какво?
Възможно ли е да се постигне физическо безсмъртие?
Не мисля.
Удължаването на живота може да е просто неморално.
Не бива да го правите.
Обновлението на живота, промяната на живота
е абсолютно необходима за продължаването му.
Тя е също толкова разрушителна, колкото и постоянната, непроменяща се власт.
Нека си спомним "Бородино".
Добре.
"Кажи, старче, имахме ли причина
когато Москва, разрушена от пожар,
веднъж бе предадена на удара на французина?
Старите хора говорят за битки
и добре си спомнят тези дни!
Всички руски тенденции
идват от "Бородино"!"
Никой не знае за това как
се ожених за Мая Павловна.
Какво беше. Имах един приятел, Валера Сотин,
с когото ходехме на къмпинг през лятото.
Той каза: "Хайде да отидем на къмпинг,
имам приятел, който е археолог и организира експедиции.
Можеш да отидеш на къмпинг и ще ти платят за това."
Някъде в Новгородска област.
Така или иначе, там ме бяха наели за шофьор.
Много ми хареса.
Шофьорът се смяташе за много уважаван човек.
Местата, където Мая е провеждала разкопките си,
са абсолютно невероятни.
Роднини на баща ми.
Мъртвият ми баща.
Живееха в село Лосинка,
което запомних като едно
от най-радостните места в детството си.
Тази къща в Лосинка беше пълна с книги.
Книгите бяха всичко,
което беше останало от много богатите, тогава не го осъзнавах,
но по-късно научих, че семейство Зимин е било много богато.
Необходимо е да разберем историята си,
която все още не се е случила.
Преди около 100 години
в родината ни се случи тази катастрофа.
По същество това е издигането на власт
на чекистите, комунистите,
които все още са на власт там, макар и под прикритие.
Това обрече страната
на много скромни постижения.
Дядо ми е бил голям производител.
Това наистина са били хора от съвсем различна култура.
Александър Гучков,
ръководителят на парламента,
беше братовчед на баба ми.
Очевидно това е било тайна в семейството.
Спомням си, че към края
на Втората световна война
леля ми Лена ми каза, че в някои от документите ѝ,
където трябвало да изброиш роднините си,
внимателно сменила една буква от фамилията си - Гучкова на Тучкова.
Бил е ръководител на Временното правителство,
Председател на Царската дума,
беше немислимо
да си роднина на такъв човек.
Разбира се, целият случай бе потулен.
От тази династия ми е останала само
енциклопедията на Брокхаус и Ефрон.
Напълно ненужна книга.
Мисля, че това, което най-много
ме потиска,
което предизвиква чувство на скръб,
може би дори не е историята на това конкретно семейство.
Имам чувството, че Русия е била свалена още
при излитането, че това не е само нашата съдба.
А на хиляди и хиляди други семейства.
В историята на страната се разиграва огромна трагедия,
Русия е свалена при излитането.
Емиграцията на Зворикин коства на Русия,
защото телевизорът е изобретен в САЩ, а не в Русия,
коства на Русия, както се шокирах да разбера,
няколко пъти повече от годишния БВП на страната.
Същото се отнася и за Сергей Брин, млад човек…
Той е съосновател на "Гугъл", за нашите зрители.
Смята се, че струва 2-3 пъти повече от годишния бюджет на Русия.
Ако не бяха тези трагични събития,
това щеше да е една от най-великите страни в света,
която се гордее не с броя на произведените танкове,
а със стандарта на живот в страната.
И всичко беше унищожено, застреляно.
Или са емигрирали.
През коя година завърших гимназия и постъпих в колеж? Забравих.
Завърших през 1954 г.
Ами, ти си млада.
А ти си с три години по-възрастен.
Напълно бях забравил.
Завърших първи клас…
През 1941 или 1942-ра…
През 1942 г. завърших първи клас.
И така, през 1952 г., 10 години по-късно, завърших гимназия.
През 1952 г. започнах да уча в университета.
Вече казах веднъж,
че животът ми наистина е станал такъв, какъвто е,
по някаква щастлива случайност -
майка ми ме научи навремето,
когато бях на 15 или 16 години,
когато трябваше да попълвам въпросници,
никога не написал, че баща ми е бил репресиран.
Написах, че баща ми е починал, когато съм бил на две години.
Това е вярно,
само че не написах къде е умрял, а именно в гулаг.
В противен случай нямаше
да видя нито авиационния институт, нито радиоотдела.
Майка ми ме научи.
Само че аз го направих, изплезих си езика,
попълних този формуляр и си направих копие.
След това винаги пишех едно и също във всеки формуляр.
МОСКОВСКИ АВИАЦИОНЕН ИНСТИТУТ
Не го видях нито веднъж.
Да не говорим, че в паспорта ми пишеше, че съм руснак.
Това е важна характеристика на моята биография.
Не съм сигурен, че ако се бях като евреин,
щях да видя елитния радарен факултет.
Във въздуха витаеше антиеврейско погромаджийско настроение.
Институтът се намираше на метростанция "Сокол", последната спирка,
и трябваше да взема трамвай.
Понякога ходех пеша, понякога пътувах с трамвай,
но започнах да се страхувам да пътувам с трамвай.
Чувството за погром витаеше във въздуха.
Нямах смелостта да отрека, че имам еврейско лице,
особено ако бях с майка ми, която очевидно беше еврейка.
Това унижение беше
наистина мъчително.
Кръгът, към който съм се стремял през
целия си живот, като се започне
от ученическите години, от училището в Староконюшенни Перуолок,
после в Института и т.н.
Не си спомням почти нищо
за други разговори, свързани с властта, освен…
Отхвърлянето ѝ.
Възмущение.
Възмущение и негодувание.
Хората, които се интересуват от наука,
са различни във всички индустрии.
В крайна сметка всичките ги наричат дисиденти.
В противен случай наука не може да се прави.
Защо толкова много дисиденти идват от областта на физиката,
а много по-малко от хуманитарните науки?
Дали е от това, че са свикнали със систематичното мислене,
с конспирацията, защо е така?
Предполагам, поне за тези,
които познавах, оттук-оттам сред физиците.
Виждате ли, може би е така,
защото в точните науки, като физиката, математиката,
искам да кажа, че има някаква вулгарност.
Те изискват абсолютна честност.
Иноваторите по правило не са конвенционално мислещи хора.
Те са различни. Те са инакомислещи.
Тези хора са страстни и са много малко на брой.
Начинът, по който живеят, и това,
което създават, се определят не само от парите.
Няма да успеем,
ако не развием уважение към различното мнение на другите хора.
1953 г. Помня добре смъртта на Сталин.
О, Боже мой!
Не знам дали беше трагедия, фарс или подигравка,
не запазих вестника, защото когато реабилитираха баща ми,
майка ми получаваше заплатата му,
за, не помня дали беше, два или три месеца.
Тя беше в истерия.
Всичко се случи по едно и също време -
получихме реабилитацията и заплатата му.
НАПРЕД КЪМ МИНАЛОТО
РУСКА ФЕДЕРАЦИЯ
Фактът, че е чекист, явно беше голяма въпросителна.
А по отношение на това дали Русия
ще използва военна сила без санкции на ООН?
Винаги ще действаме стриктно
в рамките на международното право.
Нека го кажем така: това, което се случва сега, ме натъжава.
Това, което се случва в страната сега,
ме кара да плача.
Това усещане е сякаш сме се превърнали в друга държава.
Тогава беше време за надежда
а сега става дума само за оцеляване.
Спомняте ли си срещата на големите бизнесмени, на която дойде Путин?
Това се случва месец след ареста на Ходорковски,
през октомври 2003 г.
Михаил Ходорковски - в един момент най-богатият човек в Русия -
прекара 10 години в затвора.
Сега той е един от лидерите на опозицията и живее в Лондон.
Когато Путин дойде и каза: "Всичко е наред, успокойте се".
Прочутият конгрес на Руския съюз на индустриалците и
предприемачите, който посрещна Путин с бурни овации.
Заглавието на една от статиите във вестника беше:
"Гръмки и продължителни аплодисменти,
всички се изправят, за да не отидат в затвора."
Какво се случваше там?
Оги може да добави нещо.
Ние бяхме предимно компания, базирана в Москва.
Бизнесът беше в Москва.
Тогава положих много усилия,
борейки се за лицензи за регионите.
Беше ясно, че трябва да разширим дейността си в други региони.
Това щеше да струва колосална сума пари.
Много бързо стана ясно,
че за да развием компанията, ще трябва да похарчим пари.
И че ще загубя контролния си дял.
Ако трябва да разводня контрола, за да развия компанията.
Ще се откажа от бизнеса изобщо.
Защо решихте да напуснете компанията точно в момента на нейния разцвет?
Беше през 2001 г., доколкото си спомням. - Бе напълно информирано решение.
Много важен фактор е,
че ситуацията в политиката се промени.
Имаше много фактори,
които се събраха по едно и също време:
идването на власт на екипа на Путин от Санкт Петербург
и появата на определени служители,
които се оказаха в конфликт на интереси.
От една страна, те регулираха бизнеса, а от друга,
самите те бяха бизнесмени.
Съюзникът на Путин Леонид Рейман, бивш министър на комуникациите,
е осъден през 2008 г. на Британските Вирджински острови.
Трибуналът в Цюрих установи, че е извършил престъпления.
Има един конкурент, който получава всичко.
Те няма да ви дадат нищо.
Да, това беше задънена улица.
Осъзнах, че сме изправени пред държавна намеса,
която цели да навреди на бизнеса ни.
Видяхме, че може да се случи.
Рейман е министър и същевременно
има собствена компания за мобилни телефони,
базирана в Санкт Петербург.
Той агресивно помогна за развитието на тази компания,
в която беше акционер, и това дори не беше много тайно.
Освен това, щом стана министър,
тази компания получи безплатен лиценз за цяла Русия.
Което, разбира се, е напълно немислимо.
В това отношение беше очевидно,
че губим конкурентоспособност именно
поради безсрамното използване на административни
ресурси за неговата компания.
Това беше чист бандитизъм.
Той беше министър и собственик на бизнес
и използваше административната власт в полза на компанията си.
Беше очевидно и не можех да направя нищо по въпроса.
Бяхме обект на нападения и атаки.
Но справянето с този вид проблеми
беше много различно от организираната престъпност през 90-те години.
Видът на лудостта и нейната интензивност се бяха променили.
Всичко ми беше ясно.
И така, почти едновременно с
продажбата на дяловете
и прехвърлянето на контрола, подадох оставка.
Искам да кажа, че всичко водеше към това.
Така или иначе, реших, че предпочитам да го направя сам,
отколкото някой друг да ме накара.
Всичко това се случваше стъпка по стъпка,
постепенно стигнахме до момента,
в който вече не бяхме федерация,
а унитарна държава.
Всъщност Конституцията е напълно нефункционална.
В едни и същи ръце е както политическата власт,
така и контролът върху всички клонове на държавата:
съдебната, изпълнителната и законодателна власт.
И основните финансови постъпления от петрола са в същите тези ръце.
Спомням си, когато Борис Немцов,
човек, когото уважавам…
Борис Немцов, бивш заместник министър-председател
на Русия и лидер на опозицията,
беше застрелян през 2015 г. срещу Кремъл.
Той заяви, че вече ще седи в знак на несъгласие,
когато се изпълнява националният химн.
Това беше много болезнено и за мен.
Така мислеше той.
Инстинктивно беше достатъчно умен, за да каже: "Време е".
Време е.
И това беше по-важното решение за VimpelCom.
Той каза: "Ще приключа с всичките си търговски дейности.
Ще се занимавам само с филантропия на 100%.
Повече няма да правя нищо, свързано с бизнеса."
Което е изключително.
Цяла нова кариера.
Нов живот.
Може би.
За моите приятели!
Следващият важен етап от живота ми беше пенсионирането.
От 2001 г. до 2016 г. се занимавах филантропия,
с фондация "Династия".
Никога не съм бил милиардер.
Бях милионер, дори мултимилионер,
но не и милиардер.
Накратко, създадох тръст,
на който дадох 90% от всичките си пари.
Това се случваше при много строго условие,
че бенефициент на тези пари не мога да бъда нито аз,
нито моите наследници, нито някой от моите роднини.
Само за благотворителност.
Синът и съпругата ми подкрепиха това решение.
Когато дадох всичките си пари на този фонд,
те вече не бяха мои.
Ако бяха мои, щяха да ме изядат отвътре.
Какво, по дяволите?
След като сте взели решение и сте ги дали.
Разбирам го. - Изгаряме моста.
Започнах да градя фондацията на Дим,
като се уверих, че тя е прозрачна и ще издържи вечно.
РУСИЯ
Дим реши да раздаде 90% от богатството си.
Дори отне парите на сина си,
но това изобщо не притесни Борис.
Той напълно подкрепи идеята.
По онова време никой не беше раздавал всичките си пари,
с изключение на Уорън Бъфет, който го направи по-късно същата година.
Фондацията функционира въз основа на инструкция,
написана още в самото начало,
в която е записано, че фондацията е посветена да подкрепя не само
науката, но и учените.
Тя е посветена да подкрепя интелигентните хора.
В областта на науката е по-лесно
да се открие талантлив и интелигентен човек, отколкото в други области.
Харчене на пари. За какво похарчих парите?
За фондацията "Династия".
За наградата "Просветител",
която съществува и до днес.
Беше наистина страхотно.
Чувствам се като почтен човек.
В митологията, вероятно не само в нашата руска,
процесът на печелене на пари
се е смятал за грях.
Разбира се, VimpelCom печелеше пари,
беше регистрирана на фондовата борса.
Но това се свързваше с радостни, светли емоции.
Въобще не приличаше на "Хората умират за метал" на Мефистофел.
"Сатаната владее топката там."
Нищо подобно.
Това не беше разрушителен, а нов и много интересен,
почти свещен акт.
В Русия видях много успешни бизнесмени
и богати хора.
Видях, че много от тях правят пари не за да станат по-богати,
а за да са по-готини от всички останали.
Видях как парите се превърнаха в инструмент
за доближаване до властта.
Но нито силата, нито постоянната конкуренция между алфа мъжкарите
някога са вдъхновявали Дим.
Трябваше да създаде нещо уникално, което да доведе до истинска промяна.
Много от хората,
с които се бях запознал, имаха лидерски качества и таланти
точно като Дим,
но Дим имаше нещо друго - слабост, голямото му сърце.
Виждате ли, винаги съм гледал…
На работата си по егоистичен начин.
Правя това, което ми харесва.
Съдбата ми е добрите дела да ми доставят най-голямо удоволствие.
Благодаря на Бога за това.
За филантропията и всичко останало.
Мога само да съм благодарен на съдбата,
че ми е позволено да върша тази работа и да ѝ се наслаждавам.
Аз съм хедонист.
И между другото, единственият руснак,
който някога е получавал почетния медал "Карнеги".
Какво?
Единственият руснак, който е получавал медал "Карнеги".
Да, да, да.
За филантропията. Забравих.
Да, да. Забравих. Да.
За филантропията.
След като Дим продаде акциите си,
аз също постепенно продадох своите.
Върнах се у домаи реших да стана полицай.
Като дете никога не съм мечтал да бъда полицай.
Мой скъп приятел от Чикаго беше член на
управителния съвет на полицейско хеликоптерно звено с нестопанска цел.
Той ме помоли да им създам бизнес модел,
за да не се налага постоянно да молят за средства за гориво.
Започна като бизнес задача,
но един ден началникът ме попита дали искам да стана полицай.
Казах "Да". Но прекарах 9 месеца в полицейската академия като кадет,
въпреки че бях на 44 години, а всички останали - на по 20.
Сега вероятно се възприемам първо като полицай
и чак след това като бизнесмен.
Това всъщност е нашивката на началник, която нося с униформата си.
Звездното ми число е седем.
В Чикагския шерифска служба има 11 000 служители,
така че аз съм номер седем.
Според полицейските традиции,
когато тренирате един с друг,
си разменяте нашивки.
Заедно сме преминали през невероятни обучения
в бизнеса.
Затова искам да споделя с теб тази нашивка.
Посещенията ми в Москва ставаха все по-редки.
Както повечето чужденци,
до 2014 г. не забелязах значителни промени в Русия.
Видях само как бизнесът се разраства.
Но всичко се промени, когато Русия анексира Крим.
Тогава разбрах, че визията на Дим за бъдещето на страната му
е в пълно противоречие с новата траектория на Русия.
Аз, ние, наблюдаваме с огромен интерес всичко, което се случва в Украйна.
Молим се всички да се нареди за вас!
Това е изключително важно, разклонението на пътя е ясно.
Разклонение на пътя в политиката,
с Божията помощ нещата ще се развият добре за вас.
Това не е само ваша работа,
засяга ни и нас.
И преди това не бях сигурен в нашето правителство,
но Крим беше истински удар за мен.
Крим беше…
Като лична обида.
Как може да се случи това?
На Украйна бяха предоставени гаранции.
Гарантиране на целостта ѝ.
Бяха напълно нарушени.
Фондация "Династия" е обявена за чуждестранен агент.
Честно казано, това беше шок за мен.
След десетките публикувани книги,
след сумата, която инвестирахте
в науката и в подкрепа на много проекти.
Как се почувствахте, когато за първи път чухте за това?
Почувствах се сериозно обиден.
Разбирам.
Фондация "Дмитрий Зимин" е една от първите в Русия,
е обявена за "чуждестранен агент".
С това се слага край на образователни
програми за хиляди учители и учени в цялата страна.
Получателите на грантове от "чуждестранен агент"
също рискуват да станат такива.
В резултат на това Зимин вече не може да реинвестира приходите,
които е получил в Русия, обратно в собствената си страна.
Оскърбен и обиден.
Казах: "Господи, как е възможно това?
Аз съм оттук, от Арбат.
Какво се случва?"
Беше отвратително.
Предполагам.
По закон трябваше да слагам навсякъде, как се нарича, печат, знак,
че съм чуждестранен агент.
Ако една фондация…
Събира пари за богоугодна дейност и след това ѝ кажат,
че е обявена за чуждестранен агент,
това е разбираемо.
Но когато една фондация, която не събира,
а дарява пари, трябва да каже, че е чуждестранен агент,
това е абсолютна глупост и подигравка.
За мен това нямаше смисъл.
О, всичко това е много тъжно.
Всичко това е много тъжно.
Проблемът се състоеше в това,
че синът ми Борис финансираше опозицията.
Наистина ли финансирахте изпращането на Навални в чужбина?
Да. Може би Борис го е финансирал, но парите бяха мои.
Ще се върне ли и трябва ли да се върне?
Мисля, че ще се върне. Той е смел човек.
Въпреки че не съм сигурен, че е необходимо да го прави.
Какво трябва да направи сега от ваша гледна точка?
Той трябва да прави всичко,
което е правил досега - да говори,
да пише, да изразява несъгласие.
Алексей Навални, руският опозиционен лидер,
е убит в руски затвор през 2024 г.
През 2021 г., на 88-годишна възраст,
Дим заминава за чужбина, за да посети сина си Борис,
който е избягал от Русия, за да избегне политическо преследване.
Малко след заминаването на Дим
внучката му получава призовка, предназначена за него,
с която го викат на разпит.
Това е мрачно отражение на сегашния климат в Русия:
Дим вероятнонямаше да може да се върне,
без да бъде арестуван.
Житейският път на Дим се преплита с исторически цикъл
в Русия през 20-ти век.
След близо 100 години от първия път,
когато държавата разкъсва семейството на Дим,
тя го прави отново.
Дмитрий Борисович, само секунда.
Добре.
Вземи.
Скоро ще потеглим.
Да, нека го направим.
Нека го направим, преди да потеглим.
Да го направим.
Благодаря.
Толкова много обичам Москва. Аз съм от Московията.
Дори сега често
ми липсва Москва.
Но в същото време, когато чуете новините…
копнежът по Москва
започва да се бори със
собствения ви здрав разум.
Това е едно от най-депресиращите чувства…
Напоследък ми се случва.
Аз съм родом от Арбат.
Целият ми живот е там.
Точно тук виждам най-красивите места.
Но в същото време няма място,
където да изпитвам това
невероятно носталгично чувство,
както когато се разхождам по улиците на Арбат.
Сивцев Вражок, Староконюшенная, Власиевски.
Звучи банално, като говоря за това.
Не можеш да го опишеш.
Не можете да изпитате тези чувства,
независимо кое красиво място посещавате,
Рим, Лондон.
Те са прекрасни!
Но това усещане
за изживян живот, то е само там.
"Да, уредено е - аз напуснах
моите родни полета завинаги,
шумящите тополи вече няма да спускат
крилатите си листа върху мен.
Старата къща потъва без мен,
старото ми куче умря преди години
Бог ме е осъдил да умра
изгнаник по улиците на Москва."
Аз съм истински патриот в смисъл,
че не се срамувам от никоя страна по света,
както от родината си.
Може би съм отвратен, но се срамувам само от моята страна
и от никоя друга.
Патриотизмът има различни аспекти.
Любов към племето, любов към водача,
който може да е жесток, но е вашият водач.
Тази любов много бързо се превръща в ксенофобия,
в омраза към съседите.
Именно там е опасността.
И така, в каменната ера този комплекс се е наричал патриотизъм,
а след това се е превърнал в любов към държавата,
любов към лидера.
Има и друг вид патриотизъм.
Това е почти като да обичаш родителите си,
като да обичаш родното си място,
като нежна любов към близкото обкръжение.
Какво интересно можете да вземете
и да пренесете във вашата страна?
Така че първата любов е горда любов. Гордост за вашето племе.
Вторият вид е да се учиш от света.
Това са двата вида патриотизъм.
Загубих вярата си отдавна.
Разбирам, че живеем в авторитарна държава с
всички произтичащи от това последствия.
И политическа система, която никакви избори няма да променят.
Трябва ли инвеститорите
да се опасяват от навлизането на руски войски в Украйна?
В началото на годината се говореше за възможно влизане
на руски войски в Украйна, проведохме ученията "Запад 2021",
но, както виждате, това не се случи.
Никой човек, никой,
Господ знае, не бива да е на власт за дълго.
Не бива да има абсолютна власт.
Това беше голямо откритие:
разделението на властите и приемствеността на властите.
Войни се водят само когато някой управлява безкрайно.
Взех решение да проведа специална военна операция.
Нашите планове не включват окупация на украински територии.
Какво е необходимо, за да започне война
между Англия, Франция и Германия?
Най-простото нещо - лидер за цял живот.
Край, това е война!
В света има приблизително 200 нации.
Някои от тях разполагат с все по-голям
брой ядрени оръжия.
Някои от тях са в състояние
на жестока вражда с непосредствените си съседи.
В някои от тях има авторитарни режими, в които решението
за използването на тези оръжия
или за унищожаването на омразен съсед
на практика зависи от един човек.
Хората се питат как един такъв свят може
да бъде стабилен в продължение на сто години?
Може ли подобен свят да бъде стабилен?
Изглежда много нестабилен.
Що се отнася до ядрената ескалация -
ние никога не сме започвали тази реторика.
Разполагаме с тактически ядрени оръжия,
които са три или четири по-мощни
от бомбите, използвани от американците
в Хирошима и Нагасаки.
Три или четири пъти по-мощни.
Ние имаме много повече от тях,
отколкото тези в Европа,
дори ако американците си донасят своите от САЩ.
Все още имаме многократно повече.
Предлага се агресията срещу Русия от страна на която и да е
неядрена държава, но с участието или подкрепата на ядрена държава,
да се счита за
тяхно съвместно нападение срещу Руската федерация.
Включително ако врагът, използвайки конвенционални оръжия,
създава критична заплаха за нашия суверенитет.
Само общество,
което е способно в душата си да замени любовта
към нацията с любов към хората.
Само на такова общество може да се гарантира дълголетие.
Общество, което е пропито с омраза,
не може да бъде стабилно или устойчиво.
Това е огромното предизвикателство пред нас.
Само едно хуманно общество
може да очаква да съществува дълго, дълго време.
ПОСЛЕДНОТО ПЪТУВАНЕ
Осъзнах, че това ще бъде последното ми пътуване.
Все пак съм на 88 години.
Почти е сигурно.
Като цяло обаче се чувствам доста добре.
Татко, щастлив съм, че всички сме тук.
Честно казано, дори не мислех, че това е възможно.
Благодаря ти, Оги, че дойде тук.
Преди около десет години, мисля, че вече е толкова отдавна,
ме помоли да напиша книга
за VimpelCom и за гледната ми точка, за изживяванията ми.
Много по-близо съм до написването ѝ. Все още не съм я написал,
не съм я публикувал, всъщност съм я написал…
Остава ми само една глава до края на книгата.
Преди да летя до вкъщи,
Дим ми даде актуализираната си автобиография,
а аз му разказах за почти готовата си книга
за общата ни история.
След няколко месеца, когато Русия бомбардира Киев,
унищожавайки цели градове и семейства,
ще трябва да пренапиша завършека.
Руската част на компанията, която с Дим основахме преди 30 години,
вероятно никога повече няма да може да бъде част от глобалната бизнес сфера,
докато украинските и международните клонове
продължават да процъфтяват и да работят.
Върнах се в управителния съвет,
за да възродя новаторския дух, който ни определяше през 1991 г.
През третата седмица на войната за първи път пътувах
до Украйна с частна полицейска мисия.
Поехме ангажимент да помагаме
на Украйна и оттогава работим като доброволци там.
Подпиши го тук на руски, а после ще го преведа на английски.
Добре.
Когато си готов. - Един момент.
Борис, ръката ми толкова трепери,
че не мога да пиша от година насам.
Добре, аз ще го подпиша. - Добре, ти.
Нека да го кажа така, вие ме поправете,
"Скъпи Оги…"
"Скъпи Оги, моля те да се смяташ
за съавтор на тази книга,
както си съавтор на моята съдба."
Добре казано. - Боже.
"Съавтор" трябва да се изписва заедно.
Като стана съавтор на моята съдба.
Не мога. По дяволите!
Можеш да го направиш.
Ще стане толкова грозно, че не мога да го направя.
По-късно. Ще я подпиша по-късно.
Добре. - Добре.
Страхотно, благодаря!
Нека прочетем нещо.
Сбогом, приятелю. На добър час.
Ти си в сърцето ми завинаги.
Беше предопределено да се разделим и да се срещнем отново някой ден.
Сбогом, приятелю - без ръкостискане,
няма сълзи, няма смръщени вежди.
В смъртта няма нищо ново в този живот.
Нито животът става по-нов.
Малко преди края,
Дим събира екип от колеги, учени и интелектуалци в Кипър.
Те работят с фондацията на Дим от много години.
Там си поставят нови филантропски цели.
За радостта от ученето, за просветлението,
което е нещо хубаво не само за просветлените,
но и за тези, които просветляват.
Поздравления!
Точно преди Коледа на 2021 г.
отидох да придружа Дим и Борис на последното им пътуване до Швейцария,
където евтаназията е законна.
Дим бе решил да се подложи на тази процедура преди 2022 г.
Това е здраве и благополучие, нали?
Стремеше седа си отиде от този свят
мирно и най-вече в точния момент -
изборът му на подходящото време беше изключителен.
Бяхме много различни хора в много отношения -
Дим беше убеден атеист,
а аз - християнин с вяра в Бога.
Първоначално ми беше почти невъзможно да се примиря със смъртта му.
Въпреки опитите ми да го разубедя,
той остана решителен и бързаше.
И двамата споделяхме вярата в значението на свободната воля
и абсолютната власт
на индивида над собственото му съществуване.
Мисля, че това ми помогна да го приема.
Това е нашата снимка за сбогом.
Това последно пътуване бележи
края на личната ми история с Дим и постсъветска Русия.
Историята, която споделихме, се завъртя в пълен кръг.
Всичко, което бе постигнато
по време на кратката дружба между САЩ и Русия,
сега се разрушава,
с изключение на нашата връзка.
Ако бях по-млад, ако бях млад…
Мисля,
че една от най-важните задачи,
които имат всички грамотни хора, интелектуалците,
е да образоват.
Като цяло да си стар човек не е хубаво,
краката ми вече не ме държат.
Винаги има нещо.
Да.
Но нещата имат и положителна страна,
защото виждаш своя хоризонт
и искаш да крещиш: "Момчета, трябва да живеете".
Помислете за това!
Точно след два месеца, през февруари 2022 г,
Русия ще нахлуе в Украйна.
Мая щеше да надживее Дим с една година.
Ще ги погребат заедно в Кипър.
Фондация "Зимин" ще продължи да подкрепя науката и учените
в университетите в Тел Авив, Технион и Аризонския държавен университет.
От 2022 г. ще заработи в Украйна
в подкрепа на гимназиалното образование на фронтовата линия
и ще възстановява библиотеки и училища.
Не можем да назовем имената на нашите колеги от Русия,
които също работиха по този проект, поради риск за тяхната безопасност.
Превод на субтитрите: Владислав Иванов