Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Aleksej Navaljni. 23. prosinca, 2021. Iz Kaznenog odjela br. 2 (IK-2) Pokrov:
„Kad bih na raznim događanjima susreo Dmitrija Borisoviča Zimina,
stalno sam mislio: kakva nevjerojatna osoba.
Da nisam siguran da zaista postoji,
pomislio bih da je izmišljen biti uzor.”
Ovaj starac je Dim.
On je Rus, a ja sam Amerikanac.
Prijatelji smo više od polovice mog života.
Upoznali smo se uoči raspada Sovjetskog Saveza,
Dim je imao 58 godina, kao ja sada.
MOSKVA, RUSIJA
Ja sam Dmitrij Zimin. Pojavio sam se u emisiji
čije sam ime zaboravio, ali nije važno.
SAD, ILLINOIS
Inače, rođen sam 1933.
A ovo je nevjerojatno:
on je bio Amerikanac, dovoljno mlad da bude moj sin,
a postali smo doživotni prijatelji.
Njegov je ruski dobar otprilike kao moj engleski,
dakle, vrlo loš.
PROSINAC 2021.
EUROPA
U prosincu 2021,. tjedan dana prije Božića,
nazvao me Dimov sin, Boris,
i hitno me pozvao iz Chicaga
u Dimovu spavaću sobu u unajmljenom stanu na dalekom Cipru.
Bio je to kongres u senatorovu uredu.
Dim nam je rekao za svoj plan:
krajem godine,
podvrgnut će se eutanaziji u Švicarskoj.
ZAVRŠNI TRENUCI JEDNOG ŽIVOTA I VREMENA
Tražio sam da me pokopaju u pancericama.
Prvo nadgrobna ploča, pa slika,
a zatim natpis:
„Ovaj je pretplatnik isključen.”
Godine 1992,., tijekom kratkog razdoblja prijateljstva
naše dvije velesile,
osnovali smo uspješnu telekomunikacijsku tvrtku VimpelCom.
Bila je prva ruska tvrtka uvrštena izvan Rusije,
i prvi telekomunikacijski startup na Njujorškoj burzi,
što nas je obojicu učinilo bogatima.
Prije 30 godina, povezujući ljude,
iščekivali smo sjajnu budućnost.
Dva mjeseca nakon smrti mog prijatelja, Rusija je napala Ukrajinu.
Bio sam tiho zahvalan što Dim to nije morao vidjeti.
Nije morao svjedočiti užasu i zločinima koje je
počinila ruska vojska u Kijevu.
Prosperitetna budućnost za Rusiju, Dimovu domovinu,
i Ameriku, moju domovinu,
o kojoj smo sanjali 90-ih, nestala je.
Naša je priča postala dirljiva kronika
sukoba između američkog sna i ruske sudbine.
TRI MJESECA PRIJE DIMOVE EUTANAZIJE
Kad gledam ovu snimku, ne znam što da mislim.
Je li nam Dim davao naznake svojih planova?
Jesmo li mogli shvatiti?
Ovo će mi vjerojatno biti posljednje putovanje.
U rujnu nas je Dim pozvao
na svoje „posljednje putovanje”.
Pretpostavio sam da stariji ljudi tako opisuju avanturu.
Možda krstarenje?
Dim je otišao iz Rusije u siječnju 2021.,
baš kad su uhitili vođu ruske oporbe, Alekseja Navaljnog.
Više od 12 godina, Dimova je obitelj financijski podupirala Navaljnog
i druge inicijative kojima se njihova zemlja žestoko protivi.
U Rusiji je Dim bio jedini koji je to otvoreno radio.
Dragi moj Augie, uopće se nisi promijenio
od kad sam te posljednji put vidio.
Tri mjeseca prije potpomognutog samoubojstva,
nitko nije shvaćao da je Dim pomno isplanirao
svaki detalj svojih posljednjih dana.
Nije bilo lako dovesti njegovu ženu, Maju, na brod,
ali mnogo mu je značilo.
Također je pozvao prijatelja, redatelja,
da snimi materijal i ostavi za sobom uspomene za unučad.
…sliku koja mi je nedostajala. -Da, tvoja slika.
Da. -Da.
Ovo je urnebesno.
Svega se sjećaš!
Sjećaš se. -Sjećam se, da.
Jako dobro.
Sustavi Plexsys su straga. To je Plexsys.
Smijem li ispričati tvoju priču, Dim?
Znam da bi rekao: „Da.”
Razmišljao sam o tome zašto je odlučio okončati život pod svojim uvjetima
i zašto je to učinio prije 2022.
Dim je imao rak, ali nije bio u završnom stadiju.
Počeo je gubiti pamćenje, što ga je prestravilo.
„Čemu živjeti bez mojih sjećanja?” pitao bi Dim.
Ali više od svega,
bojao se svjedočiti izbijanju novog velikog rata,
na koji će SAD upozoravati te jeseni.
Uzbudio sam se.
Mogu li dobiti konjak? Mali.
Gospodo, živjeli!
Ruka mi se jako trese.
Prestat će se tresti kad popijem.
Naša je priča počela 80-ih,
dok je Rusija još bila dio SSSR-a.
Dim je bio tajni sovjetski radioinženjer,
radio je na razvoju protuameričkog raketnog radarskog sustava.
Desetljećima su Amerikanci i Sovjeti bili gorki neprijatelji.
Većini Amerikanaca, uključujući mene,
Sovjetski Savez predstavljao je zlo carstvo.
Ali onda je, iz vedra neba, za nas obične ljude,
novi sovjetski vođa Gorbačov uzdrmao stvari perestrojkom,
srušio Berlinski zid i rastavio komunistički sustav.
Odjednom je beskrajna utrka u vojnoj tehnologiji stala.
Veselimo se budućnosti čistog neba za cijelo čovječanstvo.
Hvala.
Moramo shvatiti da smo živjeli pod totalitarnim režimom.
Totalitarni režim ne može postojati
ako nema neprijatelje.
Mislim da sam od samog početka prigrlio Gorbačova.
Jako mi se svidio.
Gorbačov i njegov posve novi način razmišljanja.
Revolucionirao je politiku.
Imao sam 22 godine, bio sam druga godina na Stanfordu,
šetao sam kampusom,
kad sam prošao pored vrata slavenskog odjela
i vidio oglas za nadolazeće putovanje u Sovjetski Savez.
Iz nekog razloga, zaintrigiralo me.
I tako sam se našao u Moskvi
u vrijeme kad su Sovjeti otkrivali
što perestrojka znači.
Moj prvi dogovor bio je zamijeniti Walkman sa slušalicama
za ulaznice za Boljšoj teatar.
Tada nisam imao pojma
što će biti drugi.
HLADNI RAT
Dogodila su se tri važna razdoblja u mom životu.
Prvo je trajalo 30 godina.
Radio sam u vojno-industrijskom kompleksu
na Institutu znanosti Mints.
Bio sam zamjenik glavnog dizajnera ove goleme radarske postaje.
Jesi li vidio fotografije?
Ovo je radarska postaja koja pripada
raketnom obrambenom sustavu Moskve.
Proturaketni obrambeni sustavi razvijeni su
prema sporazumu s Amerikancima.
Čuveni sporazum Brežnjev-Nixon.
Najvažniji događaj
u razvoju sovjetsko-američkih odnosa
bio je posjet glavnog tajnika Centralnog komiteta
Komunističke partije Sovjetskog Saveza,
Leonida Brežnjeva, Sjedinjenim Državama.
Unatoč strahu i napetosti Hladnog rata,
tada ste još mogli vidjeti sovjetskog vođu
i američkog predsjednika u istom helikopteru.
Tada sam imao oko sedam ili osam godina.
Deset godina ranije moji su emigrirali
iz Meksika i Kolumbije u SAD s 24 dolara u džepu.
Bilo je to nedugo nakon Kubanske raketne krize,
kad se Rusija prvi put upustila u nuklearnu ucjenu.
Moj je otac, visokoobrazovani inženjer,
neumorno radio na raznim poslovima.
Neko je vrijeme čak danonoćno točio gorivo,
trudeći se stvoriti novi, mirni život za svoju djecu.
Prema tom sporazumu,
slavnom sporazumu između Nixona i Brežnjeva,
mogli smo imati po jedan proturaketni obrambeni sustav.
Posjet je rezultirao novim nizom sovjetsko-američkih sporazuma,
uključujući sporazum o sprječavanju nuklearnog rata.
Odlučili smo postaviti proturaketni obrambeni sustav oko Moskve.
Amerikanci su odlučili rasporediti svoj proturaketni obrambeni sustav
na mjesto čijeg se imena sada ne sjećam,
gdje su se nalazila postrojenja za lansiranje projektila na SSSR.
To je jedno veliko polje.
Oni su čuvali to mjesto, a mi Moskvu,
što je, općenito govoreći,
bio nemoguć zadatak.
Kako bi uništili američka postrojenja za lansiranje projektila,
koja su mogli izdržati opterećenje od
šest kilograma po kvadratnom centimetru,
mogao je upaliti samo izravan pogodak.
Imali su vrlo čvrst oklop.
S druge strane, za uništenje Moskve,
dovoljno je bilo da jedna raketa probije obranu.
Moskva je mogla biti uništena jednom hidrogenskom bombom,
pa je raketni obrambeni sustav Moskve
bio bačen novac, nikakva obrana.
Brežnjev, senilan i bolestan, živio je u Moskvi.
Mi smo gradili sustav obrane grada,
dok su Amerikanci, njihov se sustav zvao Safeguard,
štitili svoje strateške rakete.
Proturaketni sustav izrađen je samo oko Moskve.
Usput,
unatoč tome što su prošla desetljeća,
nisam siguran da se sve ovo smije reći.
Iako ovdje nema ničega posebnog.
Molim vas, budite oprezni s ovim podacima.
Vladala je potpuno zagušujuća klima tajnosti.
Tajnost, ponekad smiješna, potpuno apsurdna tajnost,
bila je važnija od učinkovitosti.
Zašto je institut FizTeh proizveo toliko genijalaca,
mnogo više nego Fizički fakultet?
I ja sam se to pitao, poznavao sam mnoge tamo.
Kvragu, bila je to kultura.
Ulaz je bio gotovo besplatan.
Pored je bila knjižnica.
Imali su drugačiji život.
Na neki sam način
bio ljubomoran na njih.
Naravno. Bili ste povjerljivo osoblje, koliko ja znam.
Potpuno zatvoreno.
Niste mogli u inozemstvo?
Naravno! Nema šanse!
Svi tajni papiri u Sovjetskom Savezu
podijeljeni su na tajne, stroge tajne
i tajne od posebnog značaja.
Da biste imali pristup dokumentima od „posebnog značaja”,
morali ste imati ovaj obrazac.
Prisluškivanje je bilo službeno.
Sustav je bio loš.
Sve se svelo na to da bih,
prije nego što bih mogao nazvati drugi grad iz svog ureda,
morao sam nazvati vlasti i reći
da naručujem međugradski poziv.
Izričito mi je bio zabranjen
nepraćen razgovor iz stana.
Je li netko gledao? Tko zna? Ali u teoriji, da.
Bio sam šef najvećeg odjela,
glavni konstruktor, doktor znanosti, nisam bio član Komunističke partije.
Nikad nisam bio član.
Našao sam to.
Imam mnogo…
Treba reći, iskreno,
da smo, proizvodeći više tenkova nego ostatak čovječanstva,
uvelike uništili zemlju.
Država, društvo, prije svega zaslužuje poštovanje
kad stvori pristojan život za svoj narod.
Kada ste osjetili da više niste Sovjet?
U kolovozu 1968.
…vidjevši naše tenkove u Pragu.
Tad su se za mene raspršile posljednje komsomolske iluzije.
Jasno sam shvatio da moju zemlju vode razbojnici.
NOVA NADA
Označimo li najsjajnije i najmračnije datume
u našoj povijesti na kalendaru,
označit ću kao najsjajnija vremena ona koja su nam donijela
nešto poput slobode. Devedesete.
To je bilo rađanje slobodne Rusije.
Ili barem korak prema slobodi u Rusiji.
Gorbačovljev uspon na vlast u SSSR-u
i kraj Hladnog rata poklopili su se s početkom
telekomunikacijske revolucije u SAD-u.
Ljudi u pokretu, zaposleni, rade,
ali neki od njih mogu ostati u kontaktu telefonom
s poslovnim partnerima, klijentima, obitelji, prijateljima,
čak i dok su na putu.
Inženjerski instinkti mog oca dobili su vjetar u leđa.
Godine 1983. u SAD-u je uveden prvi
komercijalni sustav mobilne telefonije.
Godine 1990,. moj otac i ja, mladi neiskusni poduzetnik,
kupili smo Plexsys, malu tehnološku tvrtku
u Corinthu u Mississippiju.
Iskoristili smo imovinu tvrtke
kako bismo podigli oko milijun i pol dolara kredita.
Istodobno, novo doba mira u SSSR-u
značilo je da su vojni radioinženjeri
tražili način da se uzdržavaju bez državnog financiranja.
Sovjetski Savez još je postojao,
vojne narudžbe praktički su prestale,
nismo dobivali plaće.
Bilo je i drugih tvornica u ovom stanju, osim naše.
Pokušavale su saznati što će plasirati na tržište.
Poticalo se koketiranje sa stranim tvrtkama.
Pljunuli su na tajnost,
ali osim toga, nije bilo tajnosti.
Tražili smo način da preživimo.
Ipak smo bili inženjeri.
Jesmo li trebali gladovati?
Sve sam zaboravio.
Moram uzeti bilješke i koristiti ih kao podsjetnik.
Jeste li mislili da morate raditi kao čistač ulica?
Morali ste uzdržavati obitelj.
Znate da nisam. Imali smo neke vještine.
Radioelektronika je, uostalom, prilično široko područje.
Htio sam se zaokupiti poslom.
U tom istom trenutku, s druge strane svijeta,
u zabačenom predgrađu Chicaga,
na naša je vrata pokucao osebujni libanonsko-američki prodavač.
Prodavao je L'Oréalovu kozmetiku i zvao se Ed Saad.
Prije svega, vozi crveni Cadillac
s interijerom od bijele kože, kabriolet,
s nakitom posvuda.
Mislim, potpuno lud.
Zove se Ed Saad. Sjećaš li se Eda?
Ed Saad. Da! Sjećam se.
Libanonski Amerikanac koji je živio u predgrađu Chicaga,
pod imenom Ed Saad, došao je k nama
i rekao: „Čitao sam o vašoj tvrtki.
Čitao sam o vašoj infrastrukturnoj opremi.
Sovjetski Savez treba vašu opremu.
Vaš je sustav namijenjen malim gradovima.
Savršen je za Rusiju.
Ako dođete, možete prodati milijune
svojih sustava u Rusiji.”
I uvjerio je mog tatu,
nakon dva-tri mjeseca razgovora, da trebamo ići.
Trebalo je šest mjeseci da me uvjere
da bismo trebali pokušati i vidjeti što će biti.
Dogovor koji je sklopio s nama bio je:
„Naplatit ću vam naknadu za savjetovanje od 50 000 dolara.”
To je bila njegova naknada.
Platili bismo 25 000 prije odlaska
i 25 000 ako potpišemo ugovor.
Morali smo iskoristiti nekoliko od 12 kartica
da platimo troškove. Bilo je ludo.
Vodio nas je uspjeh L'Oréalove kozmetike u Moskvi,
moje iskustvo s ulaznicama za Boljšoj teatar
i podatak da je čak i gustoća fiksnih linija u Sovjetskom Savezu
iznosila samo 17 telefona na 100 ljudi.
Jednostavno rečeno, ljudi nisu mogli komunicirati.
Prije ukrcaja na let PA74 Pan Americana iz JFK-a za Moskvu,
napisali smo oporuke i kupili životno osiguranje.
Odlučili smo postati američki pioniri u Rusiji
ili ostaviti obitelji novac.
Živ, imao sam negativnu vrijednost.
Mrtav, vrijedio bih milijun dolara.
U našem tajnom uredu Vimpel – RTI
počeli su nas posjećivati stranci.
Bilo je nevjerojatno.
Znalo se da je u našem tajnom radiotehničkom institutu
moj laboratorij počeo raditi nešto drugačije.
Odakle se Fabela stvorio?
Stvarno smo se uhvatili posla s mobitelima.
Fabela nam je o svom trošku isporučio baznu stanicu i preklopnik.
Donio nam je i dao 15 takvih mobitela.
Kad smo prvi put hodali s tim telefonima, oduševili smo se.
Pozvao nas je da se uključimo.
Kad smo ulazili u te institute,
bili su to strogo povjerljivi instituti,
a mi smo ulazili kao Amerikanci.
Iz naše perspektive, to je bilo izvanredno.
Da se to dogodilo prije tri godine,
on bi bio u zatvoru, ja bih bio u zatvoru
zbog ulaska u te institute, zar ne?
U prva dva dana susreta s Vimpelom,
prije nego što sam upoznao dr. Zimina,
bilo je jasno da ne namjeravaju ništa kupiti.
Htjeli su tehnologiju.
Htjeli su znati što mogu proizvoditi.
Potpuno drukčije od onoga što nam je Ed Saad rekao.
Bili smo u Moskvi sedam dana.
Drugog dana, shvatili smo
da nikad neće kupiti. Htjeli su nešto proizvoditi.
Brzo sam shvatio da je jedini razlog
zašto su ovi 50-60-godišnji sovjetski radioinženjeri
došli na sastanak sa mnom, mladim Amerikancem koji nije inženjer,
bilo to što smo imali švedski stol.
Otišli bi ravno do stola, natrpali sendviče u aktovke,
pa tek onda razgovarali s nama.
Shvatio sam da nose hranu kući
i bio sam ponosan što možemo nekoga nahraniti.
Da, čak je došlo do toga da sam te pozvao k sebi doma.
U Himki Hovrino,
bio sam tako ponosan. Imao sam trosoban stan.
Pitao sam ih: „Koliko vi soba imate?”
Taktično su rekli da žive u kućama.
I posljednjeg, sedmog dana
sastali smo se s direktorom,
generalnim direktorom Vimpela.
Doveo je sve institute koje smo posjetili
kako bismo započeli pregovore o suradnji.
Tada smo odlučili
da ako imamo ikakav potencijal za povrat investicije,
moramo smisliti što ćemo raditi.
I rekli smo, hajdemo vidjeti možemo li možda proizvoditi lokalno
s Vimpelom.
I postojala je neka točka, nemam pojma koja,
ali postojala je neka točka pregovora
s kojom se doktor Zimin uopće nije slagao,
bio je posve protiv.
Doslovno je, u ovoj sobi s 20 ljudi,
počeo lupati po stolu govoreći:
„Nema šanse. To se neće dogoditi.”
Bio je vrlo živahan, kao što zna biti,
ali doslovno je lupao o stol.
U biti je odlučeno da se moramo pripremiti na to
da ćemo mi, Vimpel, proizvodno poduzeće,
raditi, a kako bismo pripremili proizvodnju,
trebamo se upoznati s američkim proizvođačem.
Sastavljena je delegacija, koju je Augie potom pozvao.
Tada je odlazak u SAD bio nezamisliv.
Amerikanci su bili domaćini. Pokrili su sve troškove.
Poslali su nam faks s pozivnicom
i poseban zahtjev: da u delegaciju uključimo
ćelavog gospodina
koji je burno gestikulirao i lupao po stolu.
Pa sam u posljednji moment bio uključen u delegaciju koja je išla u Ameriku.
Sjećao sam se samo tipa koji je ovo radio.
I rekao sam, pobrinite se, kao što vam je rekao,
da je na tom popisu delegata. Želim ga.
Ne znam jesam li ti rekao, pretpostavljam da ne,
ali odgovor je bio: jesi li siguran?
Uvijek je jako težak.
Uvijek je protiv svih.
Protokolom je bio protiv tebe. Jesi li siguran da ga želiš?
Rekao sam da ga želim jer želim nekoga s entuzijazmom.
On je bio jedini koji je pokazao žar
tijekom našeg posjeta. Svi ostali su bili ovakvi…
Augie, tvoja pozivnica u Ameriku,
ondje je sve počelo, promijenila mi je život.
I meni.
Kad su radioinženjeri prvi put došli,
Sovjetski Savez upravo je prestao postojati.
Letjeli su iz SSSR-a za Chicago,
a vratili se u Rusiju za tjedan dana.
Nedugo nakon toga, ruski radioinženjer Dmitrij Zimin
i ja upustili smo se u pravu pustolovinu:
osnivanje zajedničke rusko-američke
telekomunikacijske tvrtke, VimpelCom.
Uhvatili smo se ambicioznog projekta
uspostavljanja prve mobilne mreže u Moskvi,
povezivanja ljudi na dosad nezamisliv način.
AMERIČKI SAN
Tri golema revolucionarna događaja su se spojila.
Raspad Sovjetskog Saveza,
početak uvođenja slobodnog tržišta
i pojava potpuno nove mobilne tehnologije.
I tako su ova tri velika događaja dovela do nevjerojatne
intelektualne revolucije.
U starosti sam shvatio da sam bio startuper.
Bio je to startup iz temelja.
Kada se sve stvaralo od nule,
prvu antenu imali smo na krovu
Ministarstva vanjskih poslova, te visoke zgrade.
I začudo, veza je trajala sve do ulice 8. mart.
Odatle je stigao prvi poziv.
12. srpnja 1992., hodao sam ulicom 8. mart.
Nazvao sam Augieja u Ameriku.
Dimova je motivacija bila jednostavna, ali pametna ideja:
zadržati ljude zaposlenima i plaćenima.
Donio je svoj ugled radioinženjera,
znajući izgraditi mreže.
Sredstva, fokus, marketing i planiranje bili su na meni.
Mislim da Dima nije u potpunosti shvatio što poduzetništvo znači,
ali zbog svog pustolovnog duha želio je istraživati,
čak i stvari koje nije u potpunosti razumio.
Sljedećih deset godina u životu, od 1991. do 2001.,
bile su mi najživopisnije,
najsjajnije razdoblje mog života.
Okupljamo se da proslavimo veze između ruskog
i američkog naroda kovane tijekom Drugog svjetskog rata.
Okupili smo se da obećamo da nećemo opet izgubiti
priliku koju smo imali prije pet desetljeća
za izgradnju boljeg svijeta.
Sve se brzo odvijalo:
svakakvi novi počeci sa Zapada odjekivali su Moskvom.
Naš adrenalin odgovarao je riziku.
Bilo je jasno da će Rusija postati svjetski lider
i važan dio globalnog gospodarstva.
Do 1992,. imali smo 200 početnih korisnika.
Bilo je to vrijeme ludog uzbuđenja.
Radili smo 30 godina
pod pritiskom sovjetskog režima,
niste mogli prijeći granicu.
A onda smo se oslobodili!
Da smo gradili mobilne komunikacije po istim pravilima
po kojima je tada radio naš vojno-industrijski kompleks,
i dalje ne bi bilo ničega.
Do 1996., 50 000 ljudi u Moskvi koristilo je našu mobilnu mrežu.
Samo su četiri godine prošle
od prvog poziva iz Moskve u Chicago
do uvrštavanja naše tvrtke na Njujoršku burzu.
Ideja o IJP-u bila je Fabelina.
Inicijalna javna ponuda, ili IJP,
proces je kojim privatna tvrtka
po prvi put nudi svoje dionice javnosti. U našem slučaju, naš IPJ bio je prvi put
da su američki ulagači mogli kupiti dionice ruske tvrtke.
I tada sam rekao da je to povijesna stvar. Da se pojavila ideja o IPJ-u.
Isprva sam mislio da je to ludo, ali onda sam pomislio: zašto ne?
No ideja je bila luda.
Uvjeriti Dima?
Dim mi je oduvijek vjerovao.
Vjerovao mi je. Samo je pristao.
Rekao je „da”.
Da, vjerovao sam Augieju.
Odluku smo donijeli u studenom '95., a do studenog '96. izašli smo na burzu.
Čak i danas je nečuveno IPJ završiti unutar godinu dana.
Nisam bio naivan.
Znao sam koliko je Rusija složena.
Na IPJ sam gledao kao na visoku razinu zaštite za tvrtku.
To je bio glavni razlog zašto sam ga želio.
Znao sam da će izlazak na burzu uz strane investitore
donijeti potporu američke vlade.
Htjeli bi zaštititi svoje ulagače,
osobito jer su odnosi SAD-a i Rusije bili jako snažni.
Sjećam se, Augie se toga sjeća bolje od mene,
večeri prije IPJ-a.
Dok smo sjedili, odredili smo cijenu.
Početnu cijenu.
Ako je postavite previsoko, nitko neće kupiti, prenisko, nikad ne znaš.
Na kraju smo je ipak postavili prenisko,
bio je takav nalet kupnje dionica. Mogli smo je malo podići.
Htjeli smo posebno osigurati
da, bez obzira na cijenu,
investitori zarade već prvog dana.
Htjeli smo ih nagraditi za povjerenje.
Jer imajte na umu, prije nego što smo izašli na burzu,
bio je problem naći banku, odbijen sam u 13 banaka
koje su rekle: „Ne, nećemo vas izvesti na burzu.”
On je prestar, ja premlad,
i to je Rusija. Šalite se?
Sjećaš li se što se dogodilo
dva tjedna i dva dana od početka prezentacija?
Bili smo na prezentaciji,
samo tri do pet dana od određivanja cijene,
sjećaš li se što se dogodilo u Rusiji?
Jeljcin je doživio srčani udar. Dva tjedna od početka prezentacija.
Da je Jeljcin umro, IPJ bi propao.
Bilo bi gotovo.
Svi se još pitaju:
„Hoće li zaista i dalje uvijek ostati nekomunistička?”
Jer, Jeljcin je bio jedini u kojeg je Zapad vjerovao
da će zadržati Rusiju nekomunističkom.
Imajte na umu, samo tri godine ranije dogodio se državni udar.
Bez Jeljcina, svi su vjerovali da to nije istina.
Ali oni su vjerovali, Zapad je vjerovao, da bi se mogla vratiti komunizmu.
Bilo je to vrlo dramatično za nas što bi sav taj rad
jedan jedini incident mogao uništiti.
Srećom, bio je dobro. Imao je operaciju premosnice.
Da.
Da, kakvu smo sreću imali!
Ovo je World News Tonight.
Danas na Wall Streetu.
Da, ovo je Wall Street s Rusima.
Nakon što smo uvrstili našu tvrtku na Njujoršku burzu,
kapitalizacija je dosegla 822 milijuna dolara
u samo pet godina, počevši od nule u novoj zemlji.
Nitko ne bi pomislio da je to moguće 1990.,
osim Eda Saada, prodavača kozmetike,
i Jegora Gajdara, prvog reformatora postsovjetske ekonomije.
Dmitrij Borisoviču?
Unatoč svim Gajdarovim kritikama, ispada da je bio u pravu.
Prošle su samo četiri godine od '92.
i prvi put ikada jedna ruska tvrtka
izlistava ruske vrijednosnice
na Njujorškoj burzi.
Kada nam je trebao novac za razvoj poslovanja,
razumljivo je da smo nekoć živjeli od bankovnih kredita.
Ali krediti u Rusiji vrlo su skupi, i do 30 % godišnje.
U početku, dok je posao cvjetao, sve je bilo prihvatljivo.
Ali čim i mali dio ode na kamatu,
ne možeš razvijati posao na takvim kreditima.
Trebali smo se izboriti za pristup, kao i drugdje u svijetu,
najjeftinijem kapitalu za rast poslovanja.
Taj najjeftiniji novac nalazi se na burzi.
Bio je to prvi put za tvrtku, prvi put u povijesti.
U Ruskom carstvu postojala je tvrtka
koja je izašla na burzu.
Pod blagoslovom cara Nikolaja II.,
osigurali su zajam
za izgradnju željezničke pruge Moskva–Vladivostok.
Ali ta se tvrtka odrekla nečega ondje, obveznica
ili nečega sličnog. Nije postojala burzovna struktura.
Željezničkih obveznica.
Kao burzovna struktura, mi smo bili prvi u povijesti.
Da. Ikad.
A što smo im darovali, je li to bio samovar?
Car Nikolaj dao je Zlatni samovar
burzi kad su izlistali obveznice.
Stajao je u njihovoj vijećnici, jer je to vrlo vrijedan komad.
Danas, ako odete na Njujoršku burzu
on se nalazi u njihovoj vijećnici. U sobi za sastanke.
Iz toga smo dobili ideju da ćemo im dati Gželj samovar.
Imamo njegovu sliku. -Gželj samovar.
Imali smo rusku zastavu.
Imali smo američku zastavu i imali smo Beeline zastavu na balkonu.
Cijeli Wall Street se zatvorio.
Organizirali smo razne ruske kulturne događaje.
Prvi put ikada, doveli smo ruske plesače
na pod burze.
Na burzi su bili ruski plesači.
Svi su, naravno, stali i gledali. Bilo je nevjerojatno.
Sjećam se da je Augiejev otac,
po mom mišljenju, bio sretniji od Augieja.
Sjećaš li se svoje završne rečenice
u svakom govoru koji smo održali?
Koja je bila posljednja rečenica? Sjećaš li se, na engleskom?
Rekao si jednu rečenicu. -Pokušat ću se sjetiti.
Znao sam je napamet, sad sam je zaboravio,
Augie, podsjeti me. -Podsjeti.
Da. „Veselim se…
Veselim se se svijetloj budućnosti.”
„Veselim se…”
„Svijetloj budućnosti!”
Da!
Svaki govor završavao je s: „Veselim se svijetloj budućnosti.”
Da. To mu je bio zaštitni znak. -„Veselim se…”
I još sam mahao rukama.
Imali smo 120 prezentacija.
Kada ste, Dmitrij Borisoviču, postali bogat čovjek?
Ne sjećate se? -Ali on ne razmišlja tako.
Vrlo sam loš sugovornik. Pa, ne sjećam se.
Ne, on ne razmišlja tako. Nikada nije postojao taj trenutak.
Ne sjećam se.
Počinjem se sjećati.
Samo trenutak. Sjećam se čega se sjećam.
Ovo je bio prvi put
da sam ikad čuo da sam bogat.
Netko mi je rekao.
Poznavao sam jednog tipa po imenu Rožeckin. Lonja.
Ponekad bih kući išao ne od stanice metroa Aerodrom,
nego s kolodvora Dinamo samo da prođem kroz park.
Ponekad bih čak pješačio do kuće.
Jednom sam naletio na Rožeckina blizu stanice Dinamo.
„Dmitrij Borisoviču, što to radiš?” pitao je: „Zašto?”
„Znaš li koliko vrijediš?”
Tada je ta rečenica za mene…
Uopće nisam razmišljao o njoj.
Kad mi je rekao:
„Lutaš sam, ali znaš li koliko vrijediš?”
Nisam mogao ni pomisliti na prodaju dionica VimpelComa.
Nije imalo veze s bogatstvom.
Kako bih mogao prodati svoje dionice? Bilo je nezamislivo.
Bilo bi kao da sam prodao dijete. Nezamislivo.
Smatrali su me bogatašem,
ali samo po imenu.
Tako sam se osjećao, dobro se sjećam.
Je li vam bilo lako u to vrijeme?
Jeste li naišli na poteškoće, otpor ili pritisak?
Bog te blagoslovio, što god se dogodilo!
Početkom 90-ih, nakon pada Sovjetskog Saveza,
Moskva je doživjela porast nasilnog organiziranog kriminala.
Bila je to borba za „zaštitu”.
Bande su nas htjele pod svoje okrilje,
a tražile su dionice zauzvrat.
Nije li bilo zastrašujuće?
Uistinu, bilo je perioda kada je bilo zastrašujuće.
Sjećam se trenutka kad sam morao unajmiti zaštitara.
Kada? -Neću reći!
Prilično kasno navečer, ljeti,
oko ponoći
šetao sam kući, kraj metro stanice Rečnoj Vokzal.
Zaključio sam da je na mnogo načina
dr. Zimin bio naivniji od mene.
Bila je to napuštena ulica. Susjedstvo je tada bilo prilično prazno.
Grupa momaka prišla mi je,
nisam im pridavao pažnju.
Iznenada, niotkuda,
par momaka iz te grupe,
prišlo mi je u potpunoj tišini i udarilo me u lice
bez riječi.
Tiho. Bum!
Pokušao sam se maknuti i ponovno sam dobio udarac.
Pao sam i počeli su me šutirati.
Imao sam krvi po licu.
U takvom sam stanju došao kući.
Onda su počele razne teorije,
bilo je očito da me žele zastrašiti.
Htjeli su shvatiti što mi sve mogu,
udarili su me samo u lice, ali mogli su ići i dalje.
Rutinski smo to prolazili s kriminalcima u našem uredu,
i jednom sam morao hitno pobjeći u Sjedinjene Države.
Jedan od naših ranih partnera je ubijen,
iako je već napustio tvrtku.
Iako sam živio blizu Chicaga,
nikad nisam naišao na takvo nasilje.
RUSKA SUDBINA
Jeljcin je otišao a Putin je već bio tamo.
Što mislite o njemu?
O Putinu? -Da.
Jedva se sjećam sada.
Pomislio sam:
čini se drag, ali je čekist.
„Čekist” je stari izraz za sovjetsku tajnu policiju,
preteču KGB-a.
Dim je dobro znao tu riječ još od ranog djetinjstva.
Oni nisu pristojni ljudi.
Imao sam neke nedorečene sumnje.
Činjenica da je on čekist bila je očito veliki upitnik.
Dobro jutro! -Dobro jutro!
Dmitrij Borisovič, dobro jutro!
Sjedni.
Dobro jutro! -Dobro jutro!
Dobro jutro. -Dobro jutro.
ZAKLADA ZIMIN
Godine 1935., moj je otac uhićen.
Doznao sam to od svoje „druge majke”,
moje dadilje, koja se sjećala njegova uhićenja
i sve mi je ispričala.
Rekla mi je, polušaptom,
kako su došli po mog oca.
Da mama ne bi čula, jer je zabranila o tome govoriti, ne daj Bože.
„Da ti je barem otac živ…”
Imali su cijelu ekipu koja je pila,
grickala i pričala viceve.
I netko ih je prijavio.
Pročitao sam denuncijaciju.
Kasnije je objavljena.
Što čini pokvarenjaka?
Ne s novinarskog gledišta, nego sa znanstvenog gledišta.
U životinjskom svijetu, iz više razloga,
povećana agresija svojstvena je mnogima, osobito mužjacima.
Agresija je pokušaj zauzimanja dominantne pozicije
u svakom odnosu s drugima.
U krdu postoje jedinke
koje ne mogu pokazati agresiju.
Slabe su. Ne mogu si pomoći.
Jedini način da pokažu agresiju
jest da se približe vođi, alfa mužjaku.
Pod njegovom zaštitom, kao kod čopora majmuna,
mogu si dopustiti bacanje izmeta na jače jedinke.
Tako se s vremenom oko vođe stvara sloj ološa.
Jesmo li se uopće trebali upoznati? Dim, tajnoviti sovjetski radionženjer
i intelektualac, rođen u obitelji označenoj kao „državni neprijatelji”,
izgubio je oca u Staljinovim logorima.
A ja sam Amerikanac, sin imigranata,
kojemu je moja zemlja dala sve.
Kao da smo iz različitih svjetova. Čak i do Dimove smrti
nismo mogli u potpunosti objasniti što nas je spojilo.
Od samog početka postojalo je trenutno poštovanje,
beskrajna odanost, strast i zajednički osjećaj avanture.
Jednostavne ljudske osobine zauvijek su nas povezivale.
Dim je čak postao kum jednom od mojih sinova.
Na Facebooku se pojavilo:
„Što su poslovni vođe radili s 18 godina?
Dmitrij Zimin, osnivač VimpelComa.
Zaklada Dinastija. Nagrada Prosvjetitelj.“
Skroz sam zaboravio na to.
Da pročitam naglas?
„Proljeće ’51.,
naš veliki vođa je još živ, naš prijatelj i učitelj.
Živimo u zajedničkom stanu u ulici Boljšoj Afanasijevski
s redovima za umivanje na slavini u kuhinji i u zahodu.
Riječ „toalet” tada se nije koristila, barem ne u našem stanu.
Nije bilo ni toaletnog papira.
Moglo bi biti velikih problema ako bi netko slučajno objesio
novine s portretom vođe u zahodu.
Nije bilo kade ni tuša u stanu.
Ali već sam znao da želim biti radioinženjer.
I to sam i postao.“
O, moj Bože!
Počeo sam se baviti fotografijom kao dijete,
mislim da sam možda bio u sedmom razredu?
Pregovarao sam s roditeljima za jednu noć.
Imali smo dvije sobe.
Jedna soba je pripala meni. Nitko nije smio ulaziti ni izlaziti.
Prozori su bili zastrti.
Dovukao sam kante s vodom,
bile su tu te posebne kade.
Kad bih nagomilao brdo fotografija
prebacio bih se na kuhinjsku slavinu.
Susjedi su imali razumijevanja.
„Moj komad otpora bio je televizor domaće izrade.
Jedini u našem stanu.
Zaradio sam novac popravljajući prijemnike i televizore.
Ponekad bi me obuzele misli i osjećaji
o kojima nisam mogao govoriti s rodbinom.“
Mama. Rodom je iz mjesta Dokšici. Prezime im je Dokšicki.
Prije svega, tada,
još prije revolucije,
pala je linija Zone naseljavanja.
Tako su Židovi pohrlili u Sankt-Peterburg i Moskvu.
Mama je bila među njima.
Radila je kao stenografkinja i daktilografkinja. To se tada cijenilo.
Rođen sam uz zvuk pisaćeg stroja,
otkucao nas je u život. Dvadeset i četiri sata dnevno.
Nikad nisam vidio njezine dokumente.
Jedino što nisam znao
jest da je prije mog oca
bila udana, pojma nisam imao.
Mama.
I njezin prvi suprug bio je potlačen. Kao moj otac.
Umro je.
Odvukli su je na ispitivanja.
Ne, razgovor o političkim temama kategorički se izbjegavao.
Naučila je iz vlastitog iskustva.
Eto…
Staljin je ime Rusije.
Odakle nekome takva ljubav prema svom gospodaru?
Svjedočili smo nečemu potpuno ludom
kada su ljudi počeli ne samo da se boje,
nego i da vole svoje mučitelje.
Član čopora
boji se svog vođe jer mu ovaj može učiniti bilo što.
Ali lakše mu je to preživjeti
ako počne ne samo da se boji, nego i da voli svog mučitelja.
Lakše mu je živjeti, lakše mu je razmnožavati se,
ako voli svog mučitelja.
Kakvi su ti dojmovi, ako budeš iskrena,
o našem posljednjem putovanju?
Ugodni.
Da.
To mi daje pravo da zapalim cigaretu.
Kompromis.
Jedna cigareta, Maječka, u redu?
Jedna cigareta.
Idem po cigaretu ako je uopće imam ovdje.
Onda ću si dopustiti
zadovoljstvo da te ispljuskam.
U redu.
Više ništa ne ugrožava moje zdravlje.
A ti mi uskraćuješ sreću. U ime čega?
Zašto? Kakav je ovo dug život?
Bitna je kvaliteta života.
Kvaliteta.
Uskraćivati si užitak
radi boljeg zdravlja?
Zašto?
Čemu onda to zdravlje?
Da dugo živiš?
Koliko još? Zašto?
Zbog čega?
Je li fizička besmrtnost dostižna?
Mislim da nije.
Produljenje života možda je jednostavno nemoralno.
Ne možeš to učiniti.
Obnova života, promjena života
apsolutno su nužne za njegov nastavak.
To je jednako pogubno kao stalna, nepromjenjiva moć.
Prisjetimo se „Borodina”.
Hajde.
„Ma, reci, stari, niste dali
Svu Moskvu, što je požar spali
Francuzima tek tako?
Da, vi pokazaste kuražu
Žestoka bitka planu, kažu
Dan Borodina, svi se slažu
Kod Rusa pamti svatko!”
Jedno o čemu nitko ništa ne zna jest kako sam se oženio s Majom Pavlovnom.
Kako je to bilo. Imao sam prijatelja, Valera Sotina,
ljeti smo znali ići skupa na kampiranje. Rekao je: „Idemo na kampiranje.
Imam prijatelja arheologa koji organizira ekspedicije.
Možeš ići na kampiranje, a još će ti i platiti.“
Negdje u Novgorodskoj oblasti.
Uglavnom, angažirali su me kao vozača.
Jako mi se svidjelo.
Vozač se smatrao vrlo cijenjenom osobom.
Mjesta na kojima je Maja provodila iskapanja
bila su doista nevjerojatna.
Očeva rodbina.
Moj pokojni otac.
Živjeli su u selu Lošinka,
koje pamtim kao
jedno od najradosnijih mjesta mog djetinjstva.
Ta kuća u Lošinki bila je puna knjiga.
Knjige bogatih bile su
sve što je ostalo, tada to nisam shvaćao,
kasnije sam saznao da je obitelj Zimin bila vrlo bogata.
Moramo razumjeti našu povijest,
koja se još nije dogodila.
Prije stotinjak godina
dogodila se katastrofa u našoj zemlji.
To je zapravo bio dolazak na vlast
čekista, komunista,
koji su i dalje na vlasti, samo skriveni.
To je zemlju osudilo
na vrlo skroman niz postignuća.
Moj djed bio je veliki industrijalac.
Bili su to ljudi drugačije kulture.
Aleksandar Gučkov,
predsjednik parlamenta,
bio je bakin bratić.
Naravno, to se u obitelji skrivalo.
Sjećam se negdje pred kraj
Drugog svjetskog rata,
teta Lena mi je rekla da je u nekim svojim dokumentima,
gdje si morao navesti rodbinu,
pažljivo promijenila jedno slovo u prezimenu: Gučkov u Tučkov.
Bio je šef Privremene vlade,
predsjednik Carske Dume,
bilo je nezamislivo biti
u rodu s nekim takvim. Naravno, cijela je afera zataškana.
I od te dinastije jedino što mi je ostalo jest
Enciklopedijski rječnik Brockhausa i Efrona.
Potpuno nepotrebna knjiga.
Mislim da me najviše deprimiralo
ono
što budi osjećaj tuge,
možda nije ni povijest te konkretne obitelji.
Imam dojam da je Rusija oborena pri uzlijetanju,
da to nije bila samo sudbina mojih predaka.
Tisuća drugih obitelji.
U povijesti ove zemlje dogodila se velika tragedija,
Rusija je oborena pri uzlijetanju.
Emigracija Zvorkina koštala je Rusiju
jer je televizija izumljena u SAD-u, a ne u Rusiji,
koštala je Rusiju, što me šokiralo kada sam saznao,
znatno više od vrijednosti godišnjeg BDP-a zemlje.
Isto je bilo i sa Sergejem Brinom, mladićem…
On je suosnivač Googlea, za naše gledatelje.
Procjenjuje se da košta 2-3 puta više od ruskog godišnjeg proračuna.
Da nije bilo tih tragičnih događaja,
ovo bi bila jedna od najvećih zemalja na svijetu,
koja bi se ponosila ne brojem proizvedenih tenkova,
nego životnim standardom u zemlji.
I sve je bilo uništeno, srušeno.
Ili su ljudi emigrirali.
Koje sam godine završio srednju i upisao fakultet? Zaboravio sam.
Ja sam završila '54.
Pa, ti si mlada.
A ti si tri godine stariji.
Potpuno sam zaboravio.
Završio sam prvi razred…
godine 1941. ili 1942…
Godine 1942. završio sam prvi razred.
Dakle, 1952., deset godina kasnije završio sam srednju školu.
Počeo sam studirati 1952.
Već sam jednom rekao…
da je moj život ispao ovakav kakav jest
zbog sretne slučajnosti:
majka me naučila na vrijeme,
kad sam imao 15 ili 16 godina,
kad sam morao ispunjavati prve upitnike,
da ne pišem da mi je otac bio potlačen.
Pisao sam da mi je otac umro kad sam imao dvije godine.
Bilo je istina,
samo nisam napisao gdje je umro, a umro je u Gulagu.
Inače, ne bih vidio
ni zrakoplovni institut ni radio odjel.
Mama je to pratila.
Samo sam to proveo, isplazio jezik,
ispunio taj obrazac i napravio si kopiju.
Nakon toga sam na svakom obrascu pisao isto.
MOSKOVSKI ZRAKOPLOVNI INSTITUT
Nikada nije iskrsnulo.
Da ne spominjem da je u mojoj putovnici pisalo da sam Rus.
To je važno obilježje u mojoj biografiji.
Nisam siguran da bih, da sam se izjasnio kao Židov,
vidio elitni odsjek za radar.
Protužidovsko raspoloženje osjećalo se u zraku.
Institut je bio kod stanice metroa Sokol,
posljednja stanica, i morao sam tramvajem.
Ponekad sam hodao, ponekad išao tramvajem,
ali sam se počeo bojati vožnje tramvajem.
Pogrom se osjećao u zraku.
Nisam imao hrabrosti negirati da imam židovsko lice,
pogotovo kad sam bio s mamom, koja je očito bila Židovka.
To je poniženje
bilo jako bolno.
Krug prema kojem sam gravitirao čitav život, još od škole,
od 59. škole u ulici Starokonjušenij,
pa na Institutu i tako dalje.
Slabo se sjećam
bilo kakvih razgovora o vlasti, osim…
odbijanja.
Prezira.
Zamjeranje i ogorčenje.
Ljudi koje zanima znanost
različiti su u svim industrijama.
Svi su prozvani disidentima.
Inače se znanost ne može provesti.
Zašto je toliko disidenata dolazilo iz fizike,
a daleko manje iz humanističkih znanosti?
Je li zbog navike sustavnog razmišljanja, zavjera, zašto je to tako?
Barem za one koje sam poznavao,
ovdje i ondje među fizičarima.
Vidite, možda je to zato što
u egzaktnim znanostima kao što su fizika i matematika,
pa, pomalo je prozaično ono što ću reći.
One zahtijevaju potpunu iskrenost.
Inovatori, u pravilu, nisu konvencionalni ljudi.
Oni su drugačiji. Oni su protivnici.
Ti su ljudi strastveni, a malo ih je.
Način na koji žive i ono što stvaraju
ne određuje samo novac.
Nećemo uspjeti
ako ne razvijemo poštovanje prema tuđem mišljenju drugih.
Godine 1953. Dobro se sjećam Staljinove smrti.
O, moj Bože!
Ne znam je li to bila tragedija, farsa ili sprdnja.
Nisam sačuvao dokument kad je moj otac rehabilitiran,
majka je dobila njegovu plaću
za, ne sjećam se točno, dva ili tri mjeseca.
Bila je histerična.
Dogodilo se u isto vrijeme:
njegova rehabilitacija i plaća.
NAPRIJED U PROŠLOST
RUSKA FEDERACIJA
Činjenica da je on čekist očito je bila veliki upitnik.
Sada, što se tiče toga hoće li Rusija
upotrijebiti vojnu silu bez sankcija UN-a?
Uvijek ćemo djelovati
strogo u okviru međunarodnog prava.
Recimo to ovako: ovo što se sada događa me rastužuje.
Plače mi se od ovoga
što se događa u zemlji.
Taj osjećaj je kao da smo postali drugačija zemlja.
Tada je bilo vrijeme nade,
a sada se radi samo o preživljavanju.
Sjećate li se sastanka velikih poduzetnika na kom je bio Putin?
Onog koji se dogodio mjesec dana nakon uhićenja Hodorkovskog,
u listopadu 2003.
Hodorkovski, u jednom trenutku, najbogatiji čovjek u Rusiji,
bio je deset godina u zatvoru. Sad je vođa oporbe i živi u Londonu.
Kad je Putin došao i rekao: „Sve je u redu, možete se opustiti.”
Slavni kongres Ruskog saveza industrijalaca i poduzetnika,
koji je Putina dočekao ovacijama na nogama.
U jednom novinskom članku naslov je bio:
„Glasan i dugotrajan pljesak,
svi ustaju da ne bi završili u zatvoru.”
Što se tamo događalo?
Možda Augie može nešto dodati.
Mi smo uglavnom bili tvrtka sa sjedištem u Moskvi.
Posao je bio u Moskvi.
Tada sam uložio mnogo truda,
boreći se za licence za regije.
Bilo je jasno da se moramo proširiti na druge regije.
To bi nas mnogo koštalo.
Brzo mi je postalo jasno
da je za razvoj tvrtke potrebno ulagati novac.
I da ću izgubiti kontrolni paket dionica.
Ako moram smanjiti kontrolu kako bih razvio tvrtku,
onda ću se potpuno povući iz biznisa.
Zašto ste odlučili napustiti tvrtku kad je počela naglo rasti?
Bilo je to 2001., koliko se sjećam. -Bila je to promišljena odluka.
Vrlo je važan faktor bio je taj
da se politička situacija promijenila.
Bilo je mnogo faktora,
koji su se pojavili istodobno:
uspon na vlast Putinove ekipe iz Sankt-Peterburga,
i pojava određenih dužnosnika
koji su se našli u sukobu interesa.
S jedne su strane regulirali poslovanje,
a s druge su bili sami poduzetnici.
Putinov saveznik Leonid Rejman, bivši ministar komunikacija,
osuđen je 2008. na Britanskim Djevičanskim otocima.
Sud u Zürichu utvrdio je da je počinio kaznena djela po ruskom zakonu.
Postoji konkurent koji dobije sve.
Tebi neće dati ništa.
Da, slijepa ulica.
Shvatio sam da nas čeka intervencija vlade
čiji je cilj bio naštetiti našem poslu. Mogli smo to predvidjeti.
Rejman je bio ministar,
a u isto vrijeme imao je vlastitu mobilnu tvrtku,
sa sjedištem u Sankt-Peterburgu. Agresivno je pomagao razvoj te tvrtke
u kojoj je bio dioničar, a to nije bilo ni tajno.
Štoviše, čim je postao ministar,
ta je tvrtka dobila besplatnu licencu za cijelu Rusiju.
Što je, naravno, potpuno nezamislivo.
U tom pogledu,
bilo je očito da gubimo konkurentnost upravo
zbog besramnog korištenja
administrativnih resursa za njegovu tvrtku.
Bilo je to čisto nasilništvo.
Bio je ministar i vlasnik poduzeća,
a koristio je administrativnu moć u korist svoje tvrtke.
Bilo je očito, a ja nisam mogao tu ništa.
Bili smo meta napada.
No rješavanje takvih problema
bilo je drukčije od organiziranog kriminala 90-ih.
Vrsta ludosti i intenzitet promijenili su se.
Sve mi je bilo jasno.
I tako, gotovo istodobno
s prodajom udjela,
i prijenosom kontrole, došla je moja ostavka.
Sve je vodilo tome.
Uglavnom, odlučio sam da ću to radije sam,
nego da mi netko drugi to učini.
Sve se to događalo korak po korak,
postupno smo dolazili do točke
u kojoj više zapravo nismo federacija,
nego unitarna država.
Zapravo, Ustav je potpuno nefunkcionalan.
U istim su rukama i politička moć
i kontrola nad svim granama vlasti:
sudskom, izvršnom i zakonodavnom.
A glavni financijski prihod od nafte u istim je rukama.
Sjećam se kad je Boris Nemcov,
čovjek kojeg poštujem…
Boris Nemcov, bivši potpredsjednik ruske vlade
i vođa oporbe,
ubijen je 2015. preko puta Kremlja.
…rekao je da će odsada sjediti prkosno
kad se svira himna.
I mene je to jako boljelo.
Tako je razmišljao.
Instinktivno je bio dovoljno pametan da kaže: „Vrijeme je.”
Vrijeme je.
A to je bila veća odluka od one o napuštanju VimpelComa.
„Završit ću svoje poslovne aktivnosti.
Bavit ću se samo dobrotvornim radom 100 %.
Više se neću baviti ničim vezanim uz biznis.”
Što je izvanredno.
Potpuno nova karijera.
Potpuno novi život.
Možda.
Prijatelji!
Sljedeća velika faza mog života bila je mirovina.
Od 2001. do 2016., to je filantropija,
Zaklada Dinastija.
Nikad nisam bio milijarder.
Bio sam milijunaš, čak i multimilijunaš,
ali ne milijarder.
Ukratko, osnovao sam zakladu
u koju sam dao 90 % svog novca.
To je bilo pod vrlo strogim pisanim uvjetom
da korisnik tog novca
ne mogu biti ja, moji nasljednici niti bilo koji moji rođaci.
Samo u dobrotvorne svrhe.
Moj sin i supruga podržali su tu odluku.
Kad sam sav novac dao zakladi,
više nije bio moj.
Da je bio moj, izjedao bi me iznutra.
Kog vraga?
Kada jednom odlučiš i daš ga…
Razumijem. -Spali most.
Počeo sam osnivati Dimovu zakladu,
pazeći da bude transparentna i da traje zauvijek.
RUSIJA
Dim je odlučio pokloniti 90 % svog bogatstva.
Čak je i sinu oduzeo novac,
ali Borisa to nije uznemirilo.
Potpuno ga je podržao.
Tada nitko nije davao sav novac,
osim Warren Buffeta, koji je to učinio kasnije te godine.
Zaklada djeluje na temelju uputa
napisanih od samog početka,
gdje je pisalo da je zaklada posvećena podržavanju
ne toliko znanosti koliko znanstvenika. Posvećena je podržavanju pametnih ljudi.
U znanosti je lakše prepoznati
talentiranu, inteligentnu osobu nego u drugim područjima.
Trošenjem novca. Na što sam potrošio novac?
Na Zakladu Dinastija.
Na nagradu Prosvjetitelj,
koja postoji i danas.
Bilo je stvarno sjajno.
Osjećam se kao častan čovjek.
U mitologiji, vjerojatno ne samo u ruskoj,
proces zarađivanja novca
smatrao se nekakvim grijehom.
VimpelCom je, naravno, zarađivao novac,
bio je na burzi.
Ali povezivao se s radosnim, vedrim emocijama.
Ništa poput Mefistovog: „Ljudi umiru za metal.
Sotona vlada balom.”
Nije bilo ništa slično tome.
Nije bilo destruktivno, već novo i vrlo zanimljivo,
gotovo sveto djelo.
U Rusiji sam vidio mnoge uspješne poduzetnike
i bogate ljude.
Vidio sam da mnogi od njih ne zarađuju kako bi postali bogatiji,
već da su više kul od ostalih.
Vidio sam kako novac postaje sredstvo
za približavanje moći.
Ali ni moć, ni stalno natjecanje alfa muškaraca
nisu nadahnuli Dima.
Morao je stvoriti nešto jedinstveno, nešto što će donijeti promjenu.
Mnogi koje sam upoznao
imali su liderske sposobnosti i talente kao Dim,
ali Dim je imao još nešto:
slabost, svoje veliko srce.
Uvijek sam gledao…
svoj posao na prilično sebičan način.
Radio sam ono u čemu uživam.
Sudbina je učinila da mi činjenje dobrih djela donese najveći užitak.
Hvala Bogu na tome.
Filantropija i sve to.
Mogu biti samo zahvalan sudbini što mi je
bilo dopušteno raditi ovaj posao i u njemu uživati.
Ja sam hedonist.
Usput, jedini Rus
koji je dobio medalju časti Carnegie.
Molim?
Jedini Rus koji je dobio medalju časti Carnegie.
Da.
Za filantropiju. Zaboravio sam.
Da. Zaboravio sam. Da.
Za filantropiju.
Nakon što je Dim prodao svoje dionice, postupno sam i ja svoje.
Vratio sam se kući i odlučio postati policajac.
Kao dijete nisam sanjao o tome da budem policajac.
Moj dragi prijatelj iz Chicaga
bio je u upravnom odboru neprofitne helikopterske policijske jedinice.
Zamolio me da im izradim poslovni model,
kako ne bi stalno morali moliti za novac za gorivo.
Počelo je kao poslovni zadatak,
ali jednog dana načelnik me pitao želim li biti policajac.
Rekao sam: „Da.” Ali proveo sam devet mjeseci na akademiji kao kadet,
iako sam imao 44 godine, a svi ostali su imali 20.
Vjerojatno sebe prvo vidim kao policajca,
a zatim kao poslovnog čovjeka.
Ovo je zapravo oznaka mog šefa, koju nosim na uniformi.
Moj broj značke je broj sedam.
Imamo 11 000 policajaca u šerifovom uredu u Chicagu,
pa sam ja broj sedam.
U policijskoj tradiciji,
kad trenirate zajedno,
razmjenjujete oznake.
Zajedno smo prošli kroz nevjerojatne obuke
u poslu.
Želim podijeliti ovu oznaku s tobom.
Posjeti Moskvi postajali su sve rjeđi.
Kao i većina stranaca, nisam primijetio značajne promjene u Rusiji do 2014.
Vidio sam samo kako posao raste.
No sve se promijenilo kad je Rusija anektirala Krim.
Tada sam shvatio da Dimova vizija budućnosti njegove zemlje
potpuno proturječi novom ruskom smjeru.
Ja, mi, s velikim zanimanjem pratimo sve što se događa u Ukrajini.
Molimo se: „Bog će dati da vam sve uspije!”
Iznimno je važno, raskršće je jasno.
Raskršće u politici,
Bog će dati da vam sve uspije.
Nisu to samo vaše brige,
to se tiče i nas.
I prije sam bio zabrinut zbog naše vlade,
ali Krim je za mene bio pravi udarac. Krim je bio…
nekakva osobna uvreda.
Kako se to moglo dogoditi?
Ukrajina je dobila jamstva.
Jamstvo njezina integriteta.
Potpuno je narušen.
Zaklada Dinastija proglašena je stranim agentom.
Iskreno, to me šokiralo.
Nakon desetaka objavljenih knjiga,
nakon tolikih uloženih sredstava
u znanost i u podršku brojnim projektima.
Kako ste se osjećali kad ste čuli za to?
Osjećao sam se jako uvrijeđeno.
Shvaćam.
Zaklada Dmitrija Zimina bila je jedna od prvih u Rusiji
koja je 2015. proglašena „stranim agentom”.
Time je prekinut program
za tisuće nastavnika i znanstvenika diljem zemlje.
Svaki primatelj potpore od „stranog agenta”
riskirao je da ga se tako etiketira.
Zbog toga Zimin više nije mogao ponovno ulagati zaradu
stečenu u Rusiji natrag u vlastitu zemlju.
Uvrijeđen je.
Rekoh: „Bože, kako je to moguće? Ja sam odavde, iz Arbata sam.
Što se događa?“
Bilo je odvratno.
Valjda.
Po zakonu sam svugdje morao staviti, kako se to kaže, pečat, oznaku
da označava stranog agenta.
Ako zaklada…
prikuplja novac za neku pobožnu aktivnost
pa joj onda kažu da je proglašena stranim agentom,
to je razumljivo.
Ali kad zaklada koja ne prikuplja nego daje novac
mora reći da je strani agent,
to je potpuna besmislica i ruganje.
Nije mi imalo smisla.
Sve je to jako tužno.
Sve je jako tužno.
Problem je nastao jer je moj sin Boris
financirao oporbu.
Jeste li doista financirali slanje Navaljnog u inozemstvo?
Da. Možda ga je Boris financirao, ali novac je bio moj.
Hoće li i treba li se vratiti?
Mislim da će se vratiti. On je hrabar čovjek.
Iako ne znam je li to nužno.
Što on sada treba učiniti, po vašem mišljenju?
Mora
činiti sve što je činio do sada:
govoriti, pisati, proturječiti.
Aleksej Navaljni, vođa ruske oporbe,
ubijen je u ruskom zatvoru 2024.
Godine 2021., u dobi od 88 godina,
Dim je otišao u inozemstvo posjetiti sina Borisa,
koji je pobjegao iz Rusije kako bi izbjegao politički progon.
Nedugo nakon Dimovog odlaska
njegova unuka dobila je poziv za njega,
da se javi na ispitivanje.
To je mračan odraz trenutne klime u Rusiji:
Dim se vjerojatno ne bi mogao vratiti
bez uhićenja.
Dimov životni put isprepleo se s cijelim povijesnim ciklusom
u Rusiji 20. stoljeća.
Nakon gotovo 100 godina od prvog puta
kad je država rastavila Dimovu obitelj,
učinila je to ponovno.
Dmitriju Borisoviču, samo sekundu. -U redu.
Izvoli.
Uskoro krećemo.
Da, obavimo to.
Učinimo to prije odlaska.
Učinimo to.
Hvala.
Jako volim Moskvu. Ja sam Moskovljanin.
Čak i sad mi često
nedostaje Moskva.
Ali u isto vrijeme, kad čuješ vijesti…
ta čežnja za Moskvom
počinje se boriti
s vašim zdravim razumom.
To je jedan od najdepresivnijih osjećaja…
koje sam imao u posljednje vrijeme.
Ja sam rođen u Arbatu.
Cijeli moj život je tamo.
Ovdje vidim najljepša mjesta.
Ali istovremeno, nema mjesta gdje…
imam taj…
nevjerojatan, predivan, nostalgičan osjećaj
kao kad hodam ulicama Arbata.
Sivcev Vražek, Starokonjušenijeva, Vlasijevski.
Kad govorim o tome, zvuči banalno.
To se ne može opisati.
Ne možeš doživjeti te osjećaje,
bez obzira na prekrasno mjesto koje posjetiš,
Rim, London.
Prekrasni su!
Ali taj osjećaj…
proživljenog života, postoji samo tamo.
„Da! Odlučeno je. Nepovratno,
Tužan, ostavih rođena polja.
Više nikada neće mi zlatno
šumoriti s dola topoljak.
Ja sam ovdje a kuća mi truli sad;
Davno nema ni psa starog mog.
Nasred uzanih moskovskih ulica,
Znači, umrijeti sudi mi bog.”
Ja sam zaista domoljub u smislu
da me nijedna zemlja na svijetu ne srami toliko
koliko moja vlastita.
Možda me druge užasavaju, ali stidim se samo svoje zemlje,
nijedne druge.
Domoljublje ima različite oblike:
ljubav prema plemenu, ljubav prema vođi,
koji može biti okrutan, ali je tvoj vođa.
Ta ljubav vrlo brzo pretvara se u ksenofobiju,
u mržnju prema susjedima.
Tu je opasnost.
U kamenom dobu ovaj se kompleks zvao domoljublje,
a zatim je postao ljubav prema državi,
ljubav prema vođi.
Postoji još jedna vrsta domoljublja.
To je gotovo kao ljubav prema roditeljima,
ljubav prema mjestu rođenja,
nježna ljubav prema neposrednoj okolini.
Što zanimljivo možeš uzeti iz svijeta i donijeti u svoju zemlju?
Prva je ljubav ponosna ljubav. Ponos na tvoje pleme.
Druga dolazi iz učenja od svijeta.
To su dvije vrste domoljublja.
Vjeru sam izgubio odavno.
Shvaćam da živimo u autoritarnoj državi
sa svim posljedicama koje to nosi.
I političkim sustavom koji nijedni izbori neće promijeniti.
Treba li investitore brinuti
ulazak ruskih trupa u Ukrajinu?
O mogućem ulasku ruskih trupa u Ukrajinu govorilo se
početkom godine, provodili smo vježbe Zapad 2021.,
no, kao što vidite, to se nije dogodilo.
Nitko,
nitko, Bog zna, ne bi trebao biti na vlasti dugo.
Ne smije imati apsolutnu moć.
Bilo je to veliko otkriće:
podjela vlasti i smjena vlasti.
Ratovi se vode samo kad netko vlada na neodređeno vrijeme.
Donio sam odluku o provedbi specijalne vojne operacije.
Naši planovi ne uključuju okupaciju ukrajinskih teritorija.
Što je potrebno da izbije rat između Engleske, Francuske i Njemačke?
Najjednostavnije: doživotni vođa.
I to je to, rat!
U svijetu postoji otprilike 200 nacija.
Neke od njih imaju nuklearno oružje
u sve većem broju.
Neke od njih
u stanju su divljeg neprijateljstva s najbližim susjedima.
U nekima od njih postoje autoritarni režimi,
gdje odluka o uporabi tog oružja
ili uništenju omraženog susjeda
praktički ovisi o jednoj osobi.
Ljudi se pitaju koliko je stabilan takav svijet
u razdoblju od sto godina?
Može li takav svijet biti stabilan? Čini se vrlo nestabilnim.
Što se tiče nuklearne eskalacije:
mi nikad nismo započeli tu retoriku.
Imamo taktičko nuklearno oružje
koje je tri ili četiri puta jače
od bombi koje su Amerikanci bacili
na Hirošimu i Nagasaki.
Tri ili četiri puta jače.
Imamo ih mnogo više
od onih u Europi,
čak i ako Amerikanci donesu svoje iz SAD-a.
I dalje imamo mnogo više.
Agresija na Rusiju bilo koje nenuklearne države,
ali uz sudjelovanje ili potporu nuklearne države,
predlaže se da se smatra
njihovim zajedničkim napadom na Rusku Federaciju.
Uključujući i ako neprijatelj, koristeći konvencionalno oružje,
bude kritična prijetnja našem suverenitetu.
Samo društvo
koje je sposobno, u svojoj duši, zamijeniti
svoju ljubav prema naciji ljubavlju prema ljudima.
Samo takvom društvu može se jamčiti dugovječnost.
Društvo prožeto mržnjom
ne može biti stabilno ni održivo.
To je golemi izazov pred nama.
Samo humano društvo
može računati da će postojati dugo vremena.
POSLJEDNJE PUTOVANJE
Shvatio sam da će ovo biti moje posljednje putovanje.
Ipak mi je 88 godina.
Gotovo sigurno.
Sve u svemu, osjećam se prilično dobro.
Oče, sretan sam što smo svi ovdje.
Iskreno, nisam ni mislio da je to moguće.
Hvala ti, Augie, što si došao.
Prije desetak godina, mislim, već je toliko prošlo,
zamolio si me da napišem knjigu,
o VimpelComu i mom pogledu, mom iskustvu.
Mnogo sam bliže tome. Nisam je još napisao,
nisam je još objavio, zapravo sam napisao…
Fali mi otprilike jedno poglavlje da završim.
Prije mog leta kući,
Dim mi je dao svoju ažuriranu autobiografiju,
a ja sam mu pričao o gotovo dovršenoj knjizi
o našoj zajedničkoj povijesti.
Za nekoliko mjeseci, kad Rusija bombardira Kijev
uništavajući cijele gradove i obitelji,
morat ću prepraviti kraj.
Ruski dio tvrtke koju smo Dim i ja osnovali prije 30 godina
vjerojatno više nikad neće biti dio globalnog poslovanja,
dok su ukrajinske i međunarodne podružnice
nastavile napredovati i poslovati.
Vratio sam se u upravni odbor
kako bih oživio pionirski duh koji nas je definirao 1991.
Tijekom trećeg tjedna rata otišao sam prvi put u Ukrajinu
u privatnoj policijskoj misiji.
Obvezali smo se pomoći Ukrajini i od tada ondje volontiramo.
Piši na ruskom, a onda ću ja prevesti na engleski.
U redu.
Kad budeš spreman. -Trenutak.
Borise, ruka mi toliko drhti,
nisam mogao pisati posljednjih godinu dana.
Dobro, ja ću napisati. -Dobro, ti.
Ovako ću reći, ti me ispravi:
„Dragi Augie…”
„Dragi Augie, molim te da se smatraš suautorom
ove knjige,
jer si suautor moje sudbine.”
Lijepo rečeno. -Ajme.
„Suautor” se piše sastavljeno.
Kako si postao suautor moje sudbine.
Ne mogu. Kvragu!
Možeš ti to.
Postat će jako gadno, ne mogu ja ovo.
Kasnije. Potpisat ću kasnije.
Dobro. -U redu.
Izvrsno, hvala!
Pročitajmo nešto.
„Doviđenja, dragi, doviđenja
Ti mi prijatelju jednom bješe sve
Urečen rastanak bez našeg htijenja Obećava i sastanak, zar ne?
Doviđenja, dragi, bez ruke, bez slova
Nemoj da ti bol obrve povije
Umrijeti nije ništa Na ovom svijetu nova
Al' ni živjeti baš nije novije”
Pred sam kraj,
Dim je na Cipru okupio tim kolega, znanstvenika i intelektualaca.
Surađivali su s Dimovom zakladom godinama.
Tamo su zamislili nove filantropske ciljeve.
Za radost učenja, za prosvjetljenje,
što je dobro ne samo za prosvijetljene, nego i za one koji prosvjećuju.
Čestitam!
Netom prije Božića 2021.,
pošao sam s Dimom i Borisom na posljednje putovanje u Švicarsku,
gdje je eutanazija legalna.
Dim je odlučio proći kroz taj postupak prije 2022.
To je Zdravlje i dobrobit, zar ne?
Želio je otići s ovoga svijeta mirno
i, značajno, u pravom trenutku,
njegov osjećaj za tajming bio je izvanredan.
Bili smo vrlo različiti u mnogočemu:
Dim je bio uvjereni ateist,
a ja kršćanin s vjerom u Boga.
Isprva sam smatrao da je njegovu smrt gotovo nemoguće pomiriti.
Unatoč mojim pokušajima da ga odgovorim, bio je odlučan i žurilo mu se.
Obojica smo vjerovali u važnost slobodne volje
i potpunu vlast
pojedinca nad vlastitom egzistencijom.
Mislim da mi je ovo pomoglo prihvatiti to. Ovo je naša oproštajna fotografija.
Ovo posljednje putovanje označava kraj
moje osobne priče s Dimom i postsovjetskom Rusijom.
Povijest koju smo dijelili zatvorila je svoj krug.
Sve što je postignuto
tijekom kratkog prijateljstva između SAD-a i Rusije
sada se raspada,
osim naše povezanosti.
Da sam mlađi, da sam mlađi…
Mislim da je jedan od
najvažnijih zadataka
koje ima svaki pismen narod, svaka tamošnja inteligencija
taj da obrazuje.
Općenito govoreći, nije sjajno biti starac.
Noge mi već ne idu.
Uvijek ima nešto.
Da.
Ali ima i nešto pozitivno
jer vidiš svoj obzor
i želiš viknuti: „Ljudi, morate živjeti.”
Razmislite o tome!
Točno dva mjeseca kasnije, u veljači 2022.,
Rusija će napasti Ukrajinu.
Maja će nadživjeti Dima za godinu dana.
Bit će pokopani zajedno na Cipru.
Zaklada Zimin nastavit će podržavati znanost i znanstvenike
na Sveučilištu u Tel Avivu, Technionu i Državnom sveučilištu Arizone.
Od 2022. radit će u Ukrajini
na podršci srednjoškolskom obrazovanju na prvim crtama fronte
i obnovi knjižnica i škola.
Ne možemo imenovati kolege iz Rusije
koji su radili na ovom projektu, zbog rizika za njihovu sigurnost.
Prijevod titlova: Milica Milivojević