Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Alexej Navalnyj. 23. prosince 2021. Trestanecká kolonie č. 2. Pokrov, Rusko:
„Když jsem potkával Dmitry Borisovich Ziminema na různých akcích,
říkal jsem si, jak je to úžasný člověk.
Kdybych nevěděl, že existuje,
myslel bych si, že si ho vymysleli, aby šel příkladem.“
Ten stařec je Dim.
On je Rus a já Američan.
Jsme přátelé víc než půlku mého života.
Potkali jsme se v předvečer pádu Sovětského svazu,
když bylo Dimovi 58, což je teď můj věk.
MOSKVA, RUSKO
Jsem Dmitry Zimin. Byl jsem v programu,
jehož jméno už si nepamatuju. Ale to nevadí.
Mimochodem, narodil jsem se v roce 1933.
Stala se báječná věc,
byl to Američan, dost mladý na to, aby byl můj syn,
a my se stali přátelé na celý život.
Jeho ruština je asi tak dobrá jako moje angličtina,
velmi špatná.
PROSINEC 2021
EVROPA
V prosinci 2021, týden před Vánoci,
mi volal Dimův syn Boris.
Povolal mě z Chicaga
do Dimova pokoje v pronajatém bytě na Kypru.
To byl kongres v kanceláři senátora.
Dim nám tam řekl o svém plánu.
Na konci roku
měl podstoupit eutanazii ve Švýcarsku.
ZÁVĚREČNÉ SCÉNY ŽIVOTA A ČASU
Chtěl jsem být pohřben v lyžácích.
Tady je náhrobek, tady fotka,
a pak nápis:
„Tento předplatitel byl odpojen.“
V roce 1992, během krátkého přátelství mezi našimi
dvěma supervelmocemi,
jsme vybudovali úspěšnou telekomunikační společnost VimpelCom.
Stala se první ruskou firmou na burze mimo Rusko
a první telekomunikační startup na newyorské burze,
díky čemuž jsme se stali finančně nezávislými.
Před 30 lety, když jsme spojovali lidi,
jsme se těšili na zářnou budoucnost.
Dva měsíce po smrti mého přítele napadlo Rusko Ukrajinu.
Byl jsem v tichosti vděčný, že to Dimitri nemusel vidět.
Nemusel sledovat ty hrůzy a zvěrstva,
které jsem viděl v oblasti Kyjeva.
Příznivá budoucnost pro Rusko, Dimovu zemi, a Ameriku,
mou domovinu,
o které jsme v 90. letech snili, byla pryč.
Náš příběh se stal dojemnou kronikou
střetu mezi americkým snem a ruským osudem.
TŘI MĚSÍCE PŘED DIMOVOU EUTANAZIÍ
Když se na ty záběry dívám, nevím, co si o nich myslet.
Naznačoval nám Dim něco?
Mohli jsme něco tušit?
Tohle bude nejspíš moje poslední cesta.
V září nás Dim pozval
na svou „poslední cestu“.
Myslel jsem, že tak starší muž popisuje dobrodružství.
Možná plavba?
Dimi opustil Rusko v lednu 2021,
kdy byl zatčen vůdce ruské opozice Alexej Navalnyj.
Více než 12 let Dimova rodina Navalného finančně podporovala
a dělala další věci, které jejich země neschvalovala.
V Rusku byl Dim jediný, kdo to dělal veřejně.
Můj drahý Augie, od našeho posledního
setkání ses vůbec nezměnil.
Tři měsíce před asistovanou sebevraždou
si nikdo neuvědomoval, že Dim pečlivě zinscenoval
každý detail svých posledních dní.
Přivést jeho ženu Mayu na loď nebylo snadné,
ale hodně to pro něj znamenalo.
Pozval také svého přítele, režiséra,
aby ho natočil a zanechal vzpomínky svým vnoučatům.
- … to je ta ztracená fotka. - Ano, tvoji fotka.
- Ano. - Ano.
To je k popukání.
Pamatuješ si všechno!
- Pamatuješ si to. - Ano, pamatuju.
Je to moc dobré.
Systémy Plexsys vzadu. Tady je Plexsys.
Můžu vyprávět tvůj příběh, Dime?
Vím, že by souhlasil.
Hodně jsem přemýšlel, proč se rozhodl ukončit svůj život po svém
a proč to udělal před rokem 2022.
Dim měl rakovinu, ale nebyla nevyléčitelná.
Začínal ztrácet paměť, což ho děsilo.
„K čemu je život bez vzpomínek?“ říkával.
Především
se ale bál vypuknutí nové rozsáhlé války,
před kterou USA denně varovaly.
Nadchlo mě to.
Mohu dostat koňak? Malý.
Pánové, na zdraví!
Třese se mi ruka.
Až se napiju, přestane se klepat.
Náš příběh začal v 80. letech,
kdy bylo Rusko stále součástí SSSR.
Dim byl přísně tajný sovětský radiový inženýr
a pracoval na vývoji protiamerického raketového systému.
Po desetiletí byli Američané a Sověti úhlavními nepřáteli.
V myslích většiny Američanů,
včetně mě, byl Sovětský svaz říší zla.
Ale pak, zčistajasna, pro nás, obyčejné lidi,
nový sovětský vůdce Gorbačov otřásl perestrojkou,
strhl Berlínskou zeď a rozvrátil komunistický systém.
Najednou skončil nekonečný závod mezi naší vojenskou technikou.
Těšme se na budoucnost jasného nebe pro celé lidstvo.
Děkuji.
Musíme si uvědomit, že jsme žili pod totalitní režimem.
Totalitní režim nemůže
existovat bez nepřátel.
Myslím, že jsem Gorbačova vítal od samého začátku.
Velmi se mi líbil.
Gorbačov a jeho nový způsob myšlení.
Udělal revoluci v politice.
Bylo mi 22, byl jsem ve druháku na Stanfordu,
jednou jsem se procházel univerzitním kampusem,
když jsem prošel kolem dveří
katedry slovanské kultury a viděl ceduli s reklamou na cestu do Sovětského svazu.
Z nějakého důvodu mě to zaujalo.
A najednou jsem se ocitl v Moskvě ve stejnou dobu,
kdy Sověti zjišťovali,
co perestrojka znamenala.
Můj první obchod byla výměna walkmana se sluchátky
za lístky do divadla Bolšoj.
Tehdy jsem netušil,
jaký bude ten druhý.
STUDENÁ VÁLKA
Řekl bych, že jsem měl v životě tři velká období.
To první trvalo 30 let.
Pracoval jsem ve vojensko-průmyslovém komplexu
v Mintsově vědeckém institutu.
Byl jsem zástupce hlavního projektanta v jedné velké radio lokační stanici.
Viděl jste nějaké fotky?
Toto je radarová stanice
protiraketové obrany Moskvy.
Protiraketové obrany byly vyvinuty
na základě dohody s Američany.
Slavná dohoda Brežněva a Nixona.
Nejdůležitější událost
v rozvoji sovětsko-amerických vztahů byla
návštěva generálního tajemníka Komunistického výboru
Komunistické strany Sovětského svazu,
Leonida Brežněva, ve Spojených státech.
Přes strach a napětí Studené války
jste tehdy mohli vidět sovětského vůdce
a amerického prezidenta ve stejném vrtulníku.
Bylo mi tehdy sedm nebo osm let.
Před deseti lety mí rodiče
emigrovali z Mexika a Kolumbie do Států s 24 dolary v kapse.
Bylo to krátce po kubánské krizi,
kdy Rusko poprvé podniklo jaderné vydírání.
Můj otec byl zkušený inženýr a neúnavně
pracoval v různých zaměstnáních.
Nějakou dobu dokonce čepoval palivo,
aby svým dětem zajistil nový a klidný život.
Podle této dohody,
slavné dohody Nixona a Brežněva,
můžeme mít každý jeden systém protiraketové obrany.
Tato návštěva vedla k novým sovětsko-americkým dohodám,
včetně dohody o zabránění nukleární válce.
Rozhodli jsme se použít naši protiraketovou obranu kolem Moskvy.
Američané se rozhodli použít protiraketovou obranu
na místě, jehož jméno jsem zapomněl,
kde byly umístěny rakety namířené na Sovětský svaz.
Je to velké pole.
Oni to tam hlídali,
my hlídali Moskvu,
což bylo upřímně řečeno nemožné.
Protože ke zničení odpalovacích zařízení amerických raket,
která snesou zatížení
šest kilogramů na centimetr na druhou,
může fungovat pouze přímý zásah.
Měli velice pevné brnění.
Na druhou stranu, ke zničení Moskvy
stačila jediná raketa, která by ji prorazila.
Moskva mohla být zničena jedinou vodíkovou bombou,
takže systém protiraketové obrany
byl vyhazování peněz a žádná obrana.
Brežněv, senilní a nemocný, žil v Moskvě.
Vytvářeli jsme systém obrany města,
zatímco Američané, jejich systém se jmenoval Safeguard,
chránili své strategické rakety.
Protiraketový systém byl jen kolem Moskvy.
Mimochodem,
navzdory tomu, že uplynula desetiletí,
nevím, jestli tohle všechno můžu říkat.
I když tady nic takového není.
S těmito informacemi opatrně.
Vládlo tam naprosto dusivé klima utajení.
Tajnůstkářství, někdy směšné, naprosto absurdní,
mělo přednost před efektivitou.
Proč PhysTech produkoval tolik géniů,
mnohem víc než fakulta fyziky?
Položil jsem si stejnou otázku, znal jsem tam mnoho lidí.
Bylo to kulturou.
Byl tam téměř volný přístup.
Vedle byla knihovna.
Žilo se tam jinak.
Svým způsobem jsem
na ně žárlil.
Samozřejmě. Byl jste v utajení.
Úplně odříznutý.
Takže jste nemohl do zahraničí?
Samozřejmě! V žádném případě!
Všechny tajné dokumenty v Sovětském svazu
byly rozděleny na tajné,
přísně tajné a velmi důležité.
K přístupu k „velmi důležitým“ dokumentům
jste potřebovali speciální formulář.
Odposlechy byly naprosto oficiální.
Celý systém byl odfláknutý.
Došlo to až tak daleko,
že než jsem mohl z kanceláře zavolat do jiného města,
musel jsem zavolat nadřízeným a říct jim,
že chci volat meziměsto.
Výslovně jsem měl zakázáno vést
ze svého bytu rozhovor, který nikdo nesleduje.
Díval se někdo? Kdo ví? Teoreticky ano.
Byl jsem vedoucí největšího oddělení, vedoucí projektant
a doktor vědy. Nebyl jsem členem komunistické strany.
Nikdy jsem nebyl členem.
Našel jsem to.
Mám toho hodně…
Je nutné upřímně říct,
že abychom vyrobili víc tanků než zbytek lidstva,
značně jsme zničili zemi.
Země, společnost, si především zaslouží úctu,
která lidem zajistí slušný život.
Kdy jste pocítil, že už nejste Sovět?
Srpen 68…
když jsem viděl naše tanky v Praze.
Tehdy mě opustily poslední komsomolské iluze.
Jasně jsem si uvědomil, že moji zemi vedou zločinci.
NOVÁ NADĚJE
Pokud si v kalendáři vyznačíme
nejsvětlejší a nejtemnější data v historii,
za to světlé bych vyznačil časy, které nám přinesly
něco jako svobodu – 90. léta.
Byl to začátek svobodného Ruska.
Nebo alespoň krok ke svobodě v Rusku.
Gorbačovův vzestup k moci v SSSR
a ukončení studené války spolu
s počátkem telekomunikační revoluce v USA.
Lidé v pohybu, vytížení, zaměstnaní, pracující,
ale někteří z nich stále schopni telefonovat
se svými obchodními partnery, zákazníky, rodinou,
přáteli, i když jsou na cestách.
Inženýrské instinkty mého otce ho poháněly vpřed.
V roce 1983 byl v USA představen první
komerční mobilní systém.
V roce 1990 jsme můj otec já, mladý nezkušený podnikatel,
koupili Plexsys, malou technologickou firmu
v Corinthu v Mississippi.
Za firemní aktiva
jsme získali půjčky v hodnotě asi 1,5 milionu dolarů.
Současně nová éra míru v SSSR znamenala,
že vojenští inženýři hledali způsob,
jak se uživit
bez státního financování.
Sovětský svaz stále existoval,
vojenské rozkazy prakticky skončily,
nedostávali jsme platy.
V tomhle stavu byly i další továrny.
Továrny se snažily zjistit, jak by se dostaly na trh.
Spolupráce se zahraničními společnostmi byla podporována.
Kašlali na utajení,
ale ono tam ani žádné tajemství nebylo.
Hledali jsme způsob, jak přežít.
Koneckonců jsme byli inženýři.
To jsme měli umřít hlady?
Všechno jsem zapomněl.
Musím si zajít pro poznámky a použít je jako návod.
Měl jste pocit, že musíte jít čistit ulice?
Musel jste živit rodinu, že ano?
Neměl. Něco jsme uměli.
Rádiová elektronika je široký obor.
Chtěl jsem se zaměstnat.
V tuto chvíli, na druhé straně světa,
na odlehlém předměstí Chicaga,
nám na dveře zaklepal okázalý libanonský obchodník.
Prodával kosmetiku L'Oréal, jmenoval se Ed Saad.
Zaprvé, měl červený cadillac s interiérem v bílé kůži,
kabriolet,
ověšený šperky.
Naprosto šílený.
Jmenoval se Ed Saad. Pamatuješ na Eda?
Ed Saad. Ano! Vzpomínám si.
Libanonský Američan, který žil na předměstí Chicaga,
Ed Saad,
za námi přišel a řekl: „Četl jsem o vaší firmě.
Četl jsem o vašem vybavení pro infrastrukturu.
Sovětský svaz vaše vybavení potřebuje.
Vaše sestava je dělaná pro malá města.
Pro Rusko je dokonalá.
Když přijedete, prodáte v Rusku miliony
svých sestav.“
Asi po dvou třech měsících
přesvědčil tátu, abychom jeli.
Trvalo mi asi šest měsíců, než mě přesvědčili,
že bychom měli zkusit zjistit, co se stane.
Takže jsme se dohodli takhle:
„Účtuju si 50 tisíc dolarů za konzultaci.“
To byl jeho poplatek.
Zaplatili bychom 25 tisíc předtím
a 25 tisíc po podpisu dohody.
Na zaplacení výdajů jsme museli použít několik
z našich 12 kreditek. Bylo to šílené.
Motivoval nás úspěch L'Oreal v Moskvě,
má zkušenost s lístky do divadla Bolšoi
a data: hustota pevných linek v Sovětském svazu
byla 17 telefonů na 100 lidí.
Lidé se jednoduše řečeno nemohli spojit s ostatními.
Před nástupem na palubu letadla PA74 z JFK do Moskvy jsme napsali závěti
a koupili si životní pojistku.
Rozhodli jsme se, že se buď staneme Američany, co prorazili v Rusku,
nebo že rodině zanecháme nějaké peníze.
Naživu jsem byl v mínusu,
mrtvý bych měl cenu milionu dolarů.
V naší přísně tajné kanceláři Vimpel – RTI
nás začali navštěvovat cizinci.
Bylo to naprosto neuvěřitelné.
Vědělo se, že v našem tajném radiotechnickém institutu
začínáme dělat něco nového.
Odkud se vzal Fabela?
Pronikli jsme na trh mobilních telefonů.
Fabela nám dodal základnu na vlastní náklady.
Přinesl nám asi 15 telefonů.
Když jsme se s nimi začali procházet, moc se nám to líbilo.
Přizval nás.
Když jsme chodili do těch institutů,
byly to přísně tajné instituty,
a my tam chodili jako Američané.
Z našeho úhlu pohledu to bylo mimořádné.
Jak to bylo možné, kdyby se tohle stalo před třemi lety,
on by seděl, já bych seděl
jen za návštěvu těch institutů.
První dva dny po setkání s Vimpelem,
ještě než jsem potkal doktora Zimina,
bylo jasné, že nemají v úmyslu si nic koupit.
Chtěli technologii.
Chtěli vědět, co dokážou vyrobit.
Úplně něco jiného, než co nám řekl Ed Saad.
V Moskvě jsme byli sedm dní.
Druhý den nám došlo,
že si nic nekoupí. Chtěli něco vyrobit.
Rychle mi došlo,
že jediný důvod, proč se tihle 50-60letí sovětští inženýři
chtěli setkat se mnou, mladým americkým neinženýrem,
byl bufet se snídaní.
Šli rovnou ke stolu, sbalili si sendviče do kufříků
a pak se bavili s námi.
Chápal jsem, že si jen brali domů jídlo,
a byl jsem hrdý, že jsme aspoň někoho nakrmili.
Zašlo to tak daleko, že jsem tě pozval k sobě domů.
V Chimki Chovrin
jsem byl hrdý: měl jsem třípokojový byt.
Zeptal jsem se: „Kolik máte pokojů?“
Taktně řekli, že bydlí v domech.
A poslední den, sedmý den,
kdy jsme se sešli
s generálním ředitelem Vimpelu.
Přivedl všechny různé instituce, které jsme navštívili, aby začali vyjednávat,
jak bychom mohli spolupracovat.
V tu chvíli jsme se rozhodli,
že pokud se nám má vrátit naše investice,
musíme něco udělat.
Řekli jsme si, že zkusíme s Vimpelem
vyrábět lokálně.
V jednu chvíli, už ani nevím, o co šlo,
ale v jednu chvíli,
nám to doktor Zimin v žádném případě nechtěl dát,
byl naprosto proti.
A on, doslova, v místnosti s 20 lidmi,
začal mlátit do stolu a říkat:
„V žádném případě. To se nikdy nestane.“
Bylo to velice realistické,
on opravdu bouchal do stolu.
Bylo v podstatě rozhodnuto, že se máme připravit na to,
že my, Vimpel, výrobní firma,
budeme řídit a připravovat výrobu,
se kterou nás bude seznamovat americký výrobce.
Shromáždila se delegace, kterou svolal Augie.
Cesta do Států byla tehdy nemyslitelná.
Hostili nás Američani. Pokryli všechny naše výdaje.
Poslali nám fax s pozvánkou
a zvláštní žádostí:
přidat do delegace plešatého gentlemana,
který gestikuloval a bušil do stolu.
Byl jsem součástí delegace, která na poslední chvíli odjela do Ameriky.
Pamatoval jsem si jen chlápka, co dělal tohle.
A já řekl, přesně jak říkal,
hlavně ať je on na seznamu delegátů. Chci ho.
Nevím, jestli jsem ti to řekl, možná ne,
ale odpověď zněla: „Jsi si jistý?“
S ním je to vždycky těžké.
Pořád jde proti všem.
Byl proti vám kvůli protokolu. Určitě ho chcete?
A já řekl: „Ano, určitě, protože chci někoho, kdo je zapálený.“
Byl to jediný člověk, který během naší návštěvy
projevil zapálení. Ostatní byli takoví.
Augie, všechno začalo tvou pozvánkou
do Ameriky, a to mi změnilo život.
A mně taky.
Když nás inženýři poprvé navštívili,
Sovětský svaz přestal existovat.
Přiletěli ze Sovětského svazu do Chicaga
a do týdne se vrátili do Ruska.
Nedlouho nato jsme se s ruským rádiovým inženýrem
Dmitrym Ziminem vydali
na opravdové dobrodružství, spoluzaložili
rusko-americkou telekomunikační firmu VimpelCom.
Pustili jsme se do ambiciózního projektu
na založení naší první mobilní sítě v Moskvě,
která spojuje lidi způsoby dříve nepředstavitelnými.
AMERICKÝ SEN
Spojily se tři revoluční události.
Kolaps Sovětského svazu,
začátek spuštění volného trhu
a vznik zcela nové mobilní technologie.
Takže tyto tři obrovské události vedly k úžasné
intelektuální revoluci.
Na stará kolena jsem pochopil, že jsem byl start-uper.
Byl to start-up postavený z ničeho.
Když jsme všechno vytvářeli od začátku,
měli jsme první anténu na střeše
ministerstva zahraničí, téhle vysoké budovy.
A to spojení dosahovalo až k ulici 3. března.
Odtud byl první telefonát.
12. července 1992 jsem šel po ulici 8. března.
A zavolal jsem Augiemu do Ameriky.
Dimova motivace byla jednoduchá, ale chytrá myšlenka:
udržet své lidi zaměstnané a placené.
Svou důvěryhodnost jako radiový inženýr podpořil tím,
že věděl, jak stavět sítě.
Zdroje, pozornost, marketing a plánování byly na mně.
Myslím, že Dim nechápal, co to znamená podnikání,
ale kvůli svému dobrodružnému duchu chtěl zkoumat,
dokonce i věci, které úplně nechápal.
Dalších deset let v letech 1991 až 2001
pro mě byly nejbarevnější.
Nejradostnější období mého života.
Sešli jsme se, abychom oslavili vazby
mezi ruským lidem a americkým lidem již od druhé světové války.
Sešli jsme se, abychom si slíbili, že znovu nepřijdeme o
příležitost na vybudování lepšího světa, kterou jsme
před pěti desítkami let propásli.
Věci se hýbaly rychle.
V Moskvě se ozývaly všechny možné nové západní výdobytky.
Náš adrenalin odpovídal riziku.
Bylo jasné, že Rusko bude světovým vůdcem
a hlavní součást globální ekonomiky.
V roce 1992 jsme získali prvních 200 zákazníků.
Byla to doba šíleného vzrušení.
Víte, pracovali jsme 30 let
pod tlakem sovětského režimu a nemohli
jsme porušit pravidla.
A pak jsme utekli!
Kdybychom budovali mobilní komunikaci podle stejných pravidel, podle kterých
tehdy fungoval náš vojensko-průmyslový komplex,
pořád bychom neměli nic.
Do roku 1996 používalo naše
mobilní sítě 50 tisíc lidí.
Jen čtyři roky
mezi prvním mobilním hovorem z Moskvy
do Chicaga a vstupem naší společnosti na burzu.
Nápad na PVN patřil Fabelovi.
Počáteční veřejná nabídka,
neboli PVN, je proces, kdy soukromá společnost
poprvé nabízí své akcie veřejnosti.
V našem případě to bylo poprvé,
kdy mohli američtí investoři koupit podíl v Rusku.
Řekl bych, že to byl tehdy také významný obchod.
Že se zrodil nápad na PVN.
Nejdřív mi to přišlo šílené, ale pak jsem si řekl, proč ne?
Ale bylo to šíleně zajímavé.
Přesvědčit Dima?
Dim mi vždycky věřil.
Prostě mi věřil. Prostě souhlasil.
Řekl ano.
Ano, Augiemu jsem naprosto věřil.
Rozhodli jsme se v listopadu 1995 a v listopadu 1996
jsme byli veřejně uvedeni.
Ani dnes není nikdo, kdo by zvládnul PVN do roka.
Nebyl jsem tak naivní.
Věděl jsem, jak je Rusko komplikované.
PVN jsem považoval za velkou ochranu společnosti.
To byl hlavní důvod, proč jsem do toho šel.
Věděl jsem, že vstup firmy na burzu se zahraničními
investory nám přinese podporu americké vlády.
Chtěli chránit investory,
protože vztahy mezi USA a Ruskem byly velmi silné.
Augie si tu noc před PVN
pamatuje lépe než já.
Sedli jsme si a stanovili cenu.
Cenu, za kterou jsme nabízeli.
Když ji nastavíte vysoko, nikdo to nekoupí.
Moc nízko - nevíte.
Nakonec jsme ji nastavili příliš nízko
a všichni kupovali. Mohli jsme ji dát trochu výš.
Chtěli jsme,
aby si investoři první den vydělali,
bez ohledu na cenu.
Chtěli jsme, aby byli odměněni za důvěru.
Než jsme vstoupili na burzu,
a než jsme sehnali banku, 13 bank nás odmítlo.
Řekli mi: „Ne, s námi na burzu nejdete.“
On je moc starý, já moc mladý
a jde o Rusko. To snad ne?
Dime, pamatuješ, co se stalo
dva týdny a dva dny po kampani?
Byli jsme na kampani,
zbývaly jen tři až pět dní od stanovení ceny,
pamatuješ, co se stalo v Rusku?
Jelcin měl infarkt.
Dva týdny po kampani.
Jestli je Jelcin mrtvý, je po PVN.
Je po všem.
Všichni se ptali:
„Zůstane to opravdu navždy nekomunistické?“
Protože Jelcin byl jediný, o kom si Západ myslel,
že udrží Rusko nekomunistické.
Pamatujte, že jen tři roky předtím došlo k převratu.
Bez Jelcina tomu všichni věřili.
Ale Západ věřil,
že se komunismus vrátí.
Takže to pro nás bylo velmi dramatické,
že všechna ta práce a jediný incident mohly všechno zničit.
Naštěstí byl v pořádku. Dostal bypass.
Jo.
Jo, jo, jo, jo, měli jsme štěstí!
Jsou tu zprávy ze světa.
Dnes na Wall Street.
Ano, je tu Wall Street s Rusy.
Když jsme společnost uvedli na newyorskou burzu,
její kapitalizace dosáhla 822 milionů dolarů
za pouhých pět let, a to jsme začali od nuly v nové zemi.
V roce 1990 by nikoho nenapadlo, že to jde,
až na prodavače kosmetiky Eda Saada a Jegora Gaidara,
prvního reformátora posovětské ekonomiky.
Tak, Dmitry Borisoviči?
Navzdory kritice Gaidara se ukázalo, že měl pravdu.
Od roku 1992 uplynuly pouhé čtyři roky
a ruská společnost poprvé
v historii uvedla ruské cenné papíry
na newyorské burze.
Když jsme potřebovali peníze na rozvoj podnikání,
přirozeně jsme kdysi žili z bankovních půjček.
Ale v Rusku jsou úvěry velmi drahé, až 30 % ročně.
Když obchod vzkvétal, bylo to přijatelné.
Ale jakmile se jen kousíček přiblížíte k úroku,
nemůžete podnikat z půjček.
Měli jsme bojovat za uvolnění cesty, stejně jako ve zbytku světa,
k nejlevnějšímu kapitálu, aby podnik mohl růst.
Nejlevnější peníze jsou na burze.
Pro společnost to bylo poprvé, poprvé v historii.
V Ruském impériu byla společnost,
která vstoupila na burzu.
Car Mikuláš II. požehnal
žádost o půjčku
na stavbu železnice mezi Moskvou a Vladivostokem.
Ale ta společnost se něčeho vzdala, dluhopisů nebo tak něco.
Neexistovala žádná burzovní struktura.
Železniční obligace.
Takže jako výměnná struktura jsme byli první v historii.
Ano. Úplně.
A co jsme jim dali jako dárek? Samovar?
Takže car Mikuláš nám předal zlatý samovar,
když dluhopisy uvedli na burzu.
Měl ho v zasedačce, protože je byl velmi cenný kousek.
Takže když dnes jdete na newyorskou burzu,
je tam v zasedačce. Mají ho v zasedačce.
Takže nás napadlo, že jim dáme gželský samovar.
- Tady je fotka. - Gželský samovar.
Měli jsme ruskou vlajku.
Vzali jsme vlajku USA a naši produktovou vlajku.
Uzavřeli celou Wall Street.
Vystupovali jsme na nejrůznějších událostech ruské kultury.
Poprvé jsme přivedli ruské tanečníky
na burzovní parket.
Na burze jsme měli ruské tanečníky.
Všichni se zastavili, aby se podívali. Bylo to neuvěřitelné.
Augieho otec byl
podle mě šťastnější než Augie.
Pamatuješ si svou závěrečnou řeč
každého proslovu naší kampaně?
Jaká byla tvá závěrečná řeč?
Pamatuješ si to anglicky?
Řekl jsi jednu větu.
Zkusím si vzpomenout.
Zapamatoval jsem si ji nazpaměť, ale už jsem na ni zapomněl,
Augie, připomeň mi to.
Jo. „Těším se
na zářnou budoucnost.“
„Těším se
na velmi zářnou budoucnost.“
Ano!
Na konci každého proslovu
„Těším se na velmi zářnou budoucnost.“
- Ano. Byl to jeho charakteristický rys. - Těším se…
Taky jsem mával rukama.
Měli jsme na 120 prezentací.
Kdy se z tebe stal boháč, Dmitry Borisoviči?
- Nevzpomínáš si? - Ale on takhle nepřemýšlí.
Jsem velmi špatný společník. Nevzpomínám si.
Ne, takhle neuvažuje. Ani na okamžik.
Nevzpomínám si.
Začínám si vzpomínat.
Tak moment. Vzpomínám si, co si pamatuju.
Tehdy jsem poprvé slyšel,
že jsem bohatý.
Někdo mi to řekl.
Znali jsme chlápka jménem Rozčenskin. Lenyo.
Někdy jsem jezdíval domů ne ze stanice metra na letišti,
ale ze stanice Dynamo, jen abych se mohl projít parkem.
Někdy jsem šel celou cestu pěšky.
Jednou jsem na zastávce Dynamo narazil na toho Rozčenskina.
„Co to děláš, Dmitry Borisoviči?“ říkal. „Proč?“
„Víš, jakou máš cenu?“
Tehdy jsem o tom
vůbec nepřemýšlel.
A když mi řekl:
„Jste tu sám, znáte vůbec svou cenu?“
Nedokázal jsem ani pomyslet na prodej akcií VimpelCom.
S bohatstvím to nemělo nic společného.
Jak bych mohl prodat svůj podíl? Bylo to nemyslitelné.
Bylo by to jako prodat dítě. Nemyslitelné.
Považovali mě za bohatého muže,
ale bylo to jen jméno.
Tak jsem se cítil, dobře si to pamatuju.
Tentokrát to pro tebe bylo snadné?
Narazili jste na obtíže, odpor nebo tlak?
Ať se stalo cokoli, Bůh vám žehnej!
Na začátku 90. let, po pádu Sovětského svazu,
zaznamenala Moskva nárůst násilného organizovaného zločinu.
Byl to boj za „ochranu“.
Gangy nás chtěly mít pod kontrolou
a na oplátku chtěly naše podíly.
Nebylo to děsivé?
Byly chvíle, kdy to bylo děsivé.
Pamatuju si, že jsem potřeboval ochranku.
-Kdy? -To neřeknu!
Pozdě večer, v létě,
kolem půlnoci,
jsem šel domů ke stanici metra Retechnoy Vokzal.
Došel jsem k závěru, že v mnoha ohledech
byl Dr. Zimin naivnější než já.
Byla to opuštěná ulice.
V té době byla ta čtvrť dost prázdná.
Šel ke mně dav chlapů,
ale nevšímal jsem si jich.
Najednou, z ničeho nic,
se tam objevilo pár chlapů,
přišli ke mně úplně potichu, udeřili mě,
aniž by řekli slovo.
Tiše. Bum!
Snažil jsem se pohnout, ale zas mě udeřili.
Spadl jsem a kopli mě.
Skončil jsem s krví po celém obličeji.
A v tom stavu jsem se vrátil domů.
Pak se začala objevovat spousta teorií.
Bylo jasné, že mě chtějí zastrašit.
Chtěli, abych pochopil,
že mě můžou jen udeřit, ale mohli zajít i dál.
Prošli jsme to v rychlosti u nás v kanceláři,
jednou jsem musel urgentně utéct do Spojených států,
když byl jeden z našich prvních partnerů zabit,
přestože už z firmy odešel.
I když jsem žil poblíž Chicaga,
nikdy jsem neviděl nic podobného.
RUSKÝ ÚDĚL
Jelcin už byl pryč a Putin už tam byl.
Co si o něm myslíte?
- O Putinovi? - Ano.
Už si skoro nevzpomínám.
Říkal jsem si, že vypadá jako milý kluk,
ale je to Čekista.
„Čekista“ je starý název pro sovětskou tajnou policii,
předchůdce KGB.
Dim to slovo znal dobře od dětství.
Nejsou to slušní lidé.
Měl jsem nejasné podezření.
Fakt, že je Čekista byl velkým otazníkem.
- Takže dobré ráno! - Dobré ráno!
Dobré ráno, Dmitry Borisoviči.
Posaď se.
- Dobré ráno. - Dobré ráno!
- Dobré ráno. - Dobré ráno.
NADACE ZIMIN
V roce ’35 tátu zatkli.
Zjistil jsem to od své „druhé matky“, mojí chůvy,
která si pamatovala, jak ho zatkli,
a všechno mi řekla.
Napůl šeptala,
jak si přišli pro tátu.
Aby to máma neslyšela,
zakázala o tom mluvit.
„Kéž by byl tvůj táta naživu.“
Měli celou partu, která pila,
jedla a říkala si vtipy.
A někdo to nahlásil.
Četl jsem to udání.
Zveřejňovali to.
Co dělá šmejda?
Ne z pohledu novináře, ale z pohledu vědce.
Ve světě zvířat se zvýšená
agrese rodí z mnoha důvodů, zvláště u mužů.
Agrese je pokus o získání dominantního postavení
v jakémkoli vztahu s druhými.
Jsou jednotlivci ve stádech,
kteří nemohou ukázat svou agresi.
Jsou slabí, nemůžou si pomoct.
Agresi prokážou jedině tak,
že se přiblíží k vůdci, k alfa samci.
Pod jeho ochranou,
jako by to byla tlupa opic, mohou házet výkaly na silnější jedince.
Postupem času vytváří kolem vůdce kruh šmejdů.
Měli jsme se vůbec potkat?
Dim, uzavřený sovětský radiový inženýr
a intelektuál, který se narodil do rodiny označované za „nepřátelé státu“,
který přišel o otce ve Stalinových táborech.
A já, Američan, syn imigrantů,
kterému má země dala všechno.
Zdálo se, že jsme úplně jiní.
Ani do jeho smrti jsme
nedokázali vysvětlit, co nás dalo dohromady.
Od začátku tu byla úcta, věrnost,
vášeň a společný smysl pro dobrodružství.
Jednoduché lidské přednosti nás navždy spojily.
Dim se stal kmotrem jednoho z mých synů.
Přišlo to na Facebook
„Co dělali obchodníci v 18 letech?
Dmitry Zimin, zakladatel VimpelComu.
Nadace Dynasty. Ocenění Enlightener.“
Úplně jsem na to zapomněl.
Mám to přečíst nahlas?
„Jaro '51,
stále žije náš velký vůdce, náš přítel a učitel.
Bydlíme v komunitním bytě v ulici Bolšoj Afanasijsky Pereulok
s řadou na mytí u kohoutku v kuchyni a na záchodě.
Slovo ,záchod‘ se tehdy nepoužívalo, alespoň ne v našem bytě.
Nebyl tam ani toaletní papír.
Mohli byste se dostat do problému,
kdybyste omylem pověsili noviny s portrétem vůdce na záchodě.
V bytě nebyla vana ani sprcha.
Ale věděl jsem, že chci být radiový inženýr.
A skončil jsem tak.“
Panebože!
S fotografií jsem začal jako mladý,
myslím, že v sedmé třídě.
Domluvil jsem se s rodiči na jednu noc.
Měli jsme dva pokoje.
Jeden mi dali. Nikdo nesměl dovnitř ani ven.
Okna byla zatažená.
Přinesl jsem vědra s vodou,
byly speciální nádoby.
Když jsem postavil horu fotek,
přesunul jsem se do kuchyně.
Sousedi měli pochopení.
„Můj mistrovský kousek byla domácí televize.
Jediná v našem komunitním domě.
Něco jsem si vydělal opravou přijímačů a televizí.
Občas mě ochromily myšlenky a pocity,
které jste nemohli sdílet se svými příbuznými.“
Máma. Pocházela z Dokshitsi.
Rodinné jméno je Dokshitsky.
Zaprvé, tehdy,
ještě před revolucí,
Zóna osídlení padla.
Židé se hrnuli do Petrohradu a Moskvy.
Máma byla mezi nimi.
Pracovala jako stenografka a písařka. Tehdy se to velmi cenilo.
Narodil jsem se zvuku psacího stroje,
který psal náš život.
Dvacet čtyři hodin denně.
Nikdy jsem neviděl její dokumenty.
Jediné, co jsem nevěděl,
bylo, že před tím, než si vzala mého otce,
byla už vdaná. To jsem netušil.
Máma.
Její první manžel byl také utlačovaný. Jako můj otec.
Zemřel.
Tahali ji na výslechy.
Ne, rozhodně jsme se vyhýbali hovorům o politických tématech.
Poučila se ze svých zkušeností.
Tak to je.
Stalin je jméno Ruska.
Kde člověk získá lásku ke svému pánovi?
Byli jsme svědky něčeho naprosto šíleného,
kdy se lidé začali nejen bát,
ale také milovat své mučitele.
Člen stáda se bojí
svého vůdce, protože mu může udělat cokoli.
Je pro něj snazší přežít,
když se začne nejen bát, ale také milovat svého trýznitele.
Je pro něj snazší žít, je snazší se rozmnožovat,
když miluje svého trýznitele.
Jaké jsou tvoje dojmy z naší
poslední životní cesty?
Příjemné.
Ano.
To mi dává právo kouřit cigaretu.
Kompromis.
Jedna cigareta, Maječko, ano?
Jediná cigareta.
Dojdu si pro cigaretu, jestli tu vůbec je.
Pak si dopřeju
potěšení ti naplácat.
Fajn.
Už není nic, co by ohrozilo mé zdraví.
A ty mě okrádáš o štěstí. Ve jménu čeho?
Proč? Co je to za dlouhý život?
Záleží na kvalitě života.
Kvalitě.
Odepřít si potěšení
v zájmu lepšího zdraví?
Proč?
K čemu ti je pak zdraví?
Pro dlouhý život?
O co delší? Proč?
K čemu?
Je fyzická nesmrtelnost dosažitelná?
To si nemyslím.
Prodloužení života může být prostě nemorální.
To nemůžete.
Obnovení života a změna je
naprosto nezbytná pro jeho pokračování.
Je to stejně destruktivní jako stálá, neměnná síla.
Vzpomeňme Borodina.
Ano.
„Slyš strýčku, věřit se nechce,
že do spálené Moskvy lehce,
byl Francouz připuštěn,
vždyť jste ji bránili,
a hodně jak celé Rusko tvrdí shodně,
vždyť nevzpomíná bezdůvodně
na borodinský den!“
Nikdo neví,
jak jsem si vzal Mayu Pavlovnu.
Jaké to bylo. Měl jsem kamarádku,
Valeru Sotinovou. Jezdili jsme spolu v létě kempovat.
Řekla: „Pojeďme kempovat.
Mám kamarádku, archeoložku, která organizuje expedice.
Jedeš kempovat a oni ti zaplatí.“
Někde v provincii Novgold.
Dostal jsem tam práci šoféra.
Líbilo se mi tam.
Řidič byl považován za velmi uznávanou osobu.
Místa, kde Maya vykopávala,
jsou naprosto neuvěřitelná.
Příbuzní mého otce.
Můj mrtvý otec.
Bydleli ve vesnici Losinka,
kterou si pamatuju
jako jedno z nejradostnějších míst svého dětství.
Ten dům v Losince byl plný knih.
Knihy byly to jediné,
co zbylo z toho bohatství,
tehdy mi nedocházelo, že Ziminovi byli velmi bohatí.
Musíme porozumět našim dějinám,
které se dosud nestaly.
Před více než sto lety
se v naší zemi stala katastrofa.
V podstatě to byl vzestup Čekistů k moci,
komunistů,
kteří jsou tam stále u moci, i když jen v přestrojení.
Tím byla země odsouzena
ke skromným úspěchům.
Můj dědeček byl velký výrobce.
Byli to lidé s odlišnou kulturou.
Alexander Guchkov,
předseda parlamentu,
byl bratranec mé babičky.
Samozřejmě to v rodině drželi v tajnosti.
Vzpomínám si, že někdy před koncem druhé světové mi teta Lena řekla,
že v některých
svých dokumentech, kde bylo třeba sepsat všechny příbuzné,
pečlivě opravila jedno písmeno
ve svém příjmení: Guchkov na Tuchkov.
Byl hlavou prozatímní vlády,
předseda caristické Dumy.
Bylo nepředstavitelné být
příbuzný s někým takovým.
Celé to samozřejmě ututlali.
A z této dynastie mi zbyla jen
encyklopedie Brockhause a Ephrona.
Naprosto zbytečná kniha.
To, co mě deprimuje nejvíc,
co ve mně vyvolává
pocit zármutku,
není možná ani historie té konkrétní rodiny.
Mám pocit, že Rusko při startu bylo sestřeleno,
že nešlo jen o osud mého druhu.
Tisíce a tisíce dalších rodin.
V historii této země došlo k obrovské tragédii.
Rusko bylo při startu sestřeleno.
Emigrace Zworykina Rusko zasáhla,
protože televize byla vynalezena v USA, ne v Rusku,
stálo to Rusko, jak jsem v šoku zjistil,
mnohonásobnou hodnotu ročního HDP.
Stejně jako Sergey Brin, mladý kluk…
Spoluzakladatel Googlu, pro naše diváky.
Podle odhadů to stálo 2-3 roční rozpočty Ruska.
Nebýt těchto tragických událostí,
byli bychom jednou z největších zemí světa,
která se nepyšní počtem tanků,
ale svou životní úrovní.
Všechno bylo zničené.
Nebo emigrovali.
Ve kterém roce jsem dodělal střední a šel na vysokou? Zapomněl jsem.
Já maturovala v roce 1954.
Jsi mladá.
A ty jsi o tři roky starší.
Úplně jsem zapomněl.
První třídu jsem dokončil…
v roce '41–'42…
V roce 1942 jsem dokončil první třídu.
V roce 1952, o deset let později jsem dokončil střední.
V roce 1952 jsem nastoupil na univerzitu.
Už jsem jednou řekl,
že můj život byl něco jako
šťastná náhoda.
Matka mě naučila,
když mi bylo 15 nebo 16 let,
když jsem vyplňoval první dotazník,
že nikdy nesmím napsat, že byl můj otec utlačovaný.
Napsal jsem, že otec zemřel, když mi byly dva roky.
Byla to pravda,
jen jsem nenapsal, kde zemřel, že zemřel v gulagu.
Jinak bych se nedostal
ani na letecký institut, ani na radiové oddělení.
Máma v tom pokračovala.
Vystrčil jsem jazyk,
vyplnil formulář a udělal si kopii.
Pak jsem vždy napsal na každý formulář to samé.
MOSKEVSKÝ LETECKÝ INSTITUT
Nikdy se to nikde nebylo.
Nemluvě o tom, že v pasu jsem měl uvedeno, že jsem Rus.
To je důležitý prvek mého životopisu.
Kdybych se zapsal jako žid,
fakultu bych neviděl ani zdálky.
Ve vzduchu visela antižidovská pogromatická nálada.
Institut byl na konečné stanici metra Sokol,
a já jezdil tramvají.
Někdy jsem chodil pěšky, někdy jsem jezdil tramvají,
ale bál jsem se jezdit tramvají.
Pogrom visel ve vzduchu.
Nemohl jsem popřít, že mám židovský obličej,
zvlášť když jsem byl s mámou, která byla očividně židovka.
To ponížení bylo
vážně znepokojující.
Kruh, ke kterému jsem tíhl celý
svůj život,
od základní školy v Peruoloku,
pak v Institutu a tak dále.
Nevzpomínám si na žádné další rozhovory o síle,
kromě toho,
kdy ji odmítli.
Vztek.
Vztek a rozhořčení.
Lidé, kteří se zajímají o vědu,
jsou ve všech odvětvích odlišní.
Ale všichni skončí jako disidenti.
Jinak vědu dělat nelze.
Proč tolik disidentů pochází z fyziky a mnohem
méně z humanitních věd?
Je to proto, že jsou zvyklí
na systematické myšlení, na spiknutí?
Alespoň ti, které jsem znal,
mezi fyziky.
Možná je to tím,
že přesné vědy, jako je fyzika a matematika,
teď budu trochu vulgární.
Tyto vědy vyžadují naprostou upřímnost.
Inovátoři většinou nejsou konvenčně smýšlející lidé.
Jsou jiní. Jsou to disidenti.
Tito lidé jsou zapálení a je jich jen málo.
To, jak žijí a co vytvářejí,
není určeno jen penězi.
Nepovede se nám to,
pokud si nezískáme úctu k odlišným lidem.
Rok 1953. Dobře si pamatuju Stalinovu smrt.
Panebože!
Nevím, jestli to byla tragédie, fraška nebo výsměch.
Nenechal jsem si noviny, protože když byl táta rehabilitován,
matka dostala jeho plat za,
už si nevzpomínám, jestli za dva nebo tři měsíce.
Byla hysterická.
Stalo se to zároveň:
dostali jsme jeho rehabilitacia výplatu.
KUPŘEDU DO MINULOSTI
RUSKÁ FEDERACE
To, že je Čekista, byl velký otazník.
K otázce,
zda Rusko použije vojenskou sílu bez sankcí OSN?
Vždy budeme jednat
výhradně v rámci mezinárodního práva.
Řeknu to takhle: z toho, co se děje, jsem smutný.
Z toho, co se teď v naší zemi děje,
se mi chce brečet.
Je to, jako bychom se stali jinou zemí.
Tehdy byl čas pro naději,
teď šlo jen o přežití.
Pamatujete si setkání velkých podnikatelů, za kterými přišel Putin?
Došlo k němu měsíc po zatčení Khodorkovského
v říjnu 2003.
Michail Chodorkovskij, dříve nejbohatší muž v Rusku,
strávil deset let ve vězení.
Nyní je jedním z vůdců opozice a žije v Londýně.
Když přišel Putin a řekl: „Všechno je v pořádku, můžete se uklidnit.“
Slavný kongres Ruské unie průmyslníků a podnikatelů,
který Putina zdravil vestoje.
V jednom článku byl titulek:
„Hlasitý a dlouhý potlesk,
všichni se postavili, aby se vyhnuli vězení.“
Co se tam dělo?
Augie může možná něco dodat.
Byli jsme převážně moskevská společnost.
Obchodovali jsme v Moskvě.
Tehdy jsem si dal záležet,
když jsem bojoval o licence pro regiony.
Bylo jasné, že musíme expandovat do dalších oblastí.
To by stálo kolosální množství peněz.
Velmi rychle mi došlo,
že abyste mohli firmu rozvíjet, musíte utrácet peníze.
A že přijdu o většinový podíl.
Kdybych měl přijít o většinový podíl, aby společnost mohla růst,
byznys bych raději opustil.
Proč jste se rozhodl opustit společnost, když se rozjížděla?
Pokud si vzpomínám, bylo to v roce 2001. Bylo to zcela vědomé rozhodnutí.
Důležitým faktorem bylo,
že se situace v politice změnila.
Bylo tu mnoho faktorů,
ale spojilo je to zároveň:
vzestup Putinovy vlády z Petrohradu
a zjevení jistých úředníků,
kteří se ocitli ve střetu zájmů.
Na jednu stranu regulovali obchod,
a na druhou to byli sami byznysmeni.
Putinův spojenec Leonid Reiman, bývalý ministr pro komunikaci,
byl v roce 2008 odsouzen na Britských Panenských ostrovech.
Curyšský soud shledal, že spáchal zločiny podle ruského práva.
Je tu konkurent, který dostane všechno.
Nic vám nedají.
Byla to slepá ulička.
Uvědomil jsem si, že čelíme zásahu vlády,
který měl zničit náš byznys.
Viděli jsme, že se to stane.
Reiman byl ministr,
který měl svou vlastní mobilní společnost
v Petrohradě.
Agresivně pomohl rozvoji firmy,
kde byl akcionář, nebylo to moc tajné.
Navíc hned, jak se stal ministrem,
získala tato společnost zdarma licenci pro celé Rusko.
Což je samozřejmě zcela nemyslitelné.
V tomto ohledu bylo jasné,
že ztrácíme konkurenceschopnost
právě kvůli nestydatému využití administrativních zdrojů
pro jeho společnost.
Byl to násilnický čin.
Byl to ministr a podnikatel a administrativní moc
byla využívána ve prospěch jeho firmy.
Bylo to jasné a já s tím nemohl nic dělat.
Byli jsme cílem a útočili na nás.
Ale tyto problémy
se od organizovaného zločinu v 90. letech velmi lišily.
Změnil se typ bláznivosti a intenzity.
Všechno mi bylo jasné.
A tak téměř současně
s prodejem akcií a změnou řízení
přišla moje rezignace.
Všechno k tomu směřovalo.
Rozhodl jsem se, že to radši udělám sám,
než aby to někdo udělal za mě.
Všechno se to dělo krok za krokem,
dostávali jsme se do bodu,
kdy už jsme nebyli federace,
ale okleštěný stát.
Ústava byla naprosto dysfunkční.
Ve stejných rukou byla politická moc,
řízení všech vládních úřadů,
moc soudní, výkonná i legislativní.
A hlavní finanční výtěžek z ropy byl v těch stejných rukou.
Vzpomínám si, že Boris Nemtsov byl člověk,
kterého jsem si vážil…
Boris Nemtsov, bývalý vicepremiér Ruska
a vůdce opozice,
byl zastřelen v roce 2015 naproti Kremlu.
Říkal, že při hymně bude na odpor
sedět.
Také mě to velmi bolelo.
Tak přemýšlel.
Instinktivně věděl, že je čas.
Je čas.
A to bylo větší rozhodnutí, skončit s VimpelCom.
Řekl: „Ukončím všechny své komerční aktivity.
Budu dělat jen 100% filantropii.
Už nebudu dělat žádný obchod.“
Což je výjimečné.
Úplně nová kariéra.
Kompletně nový život.
Možná.
Mí přátelé!
Další velké období mého života byl důchod.
Mezi lety 2001 a 2016 to byla filantropie.
Byla to Nadace Dynasty.
Nikdy jsem nebyl miliardář.
Byl jsem milionář, dokonce multimilionář,
ale nebyl jsem miliardář.
Ve zkratce, založil jsem si fond,
kterému jsem daroval 90 % svých peněz.
Bylo velmi striktně zapsáno,
že příjemcem těchto peněz nemůžu být já,
ani moji dědicové, ani nikdo z mých příbuzných.
Jen na charitu.
Můj syn a žena mé rozhodnutí podporovali.
Když jsem do fondu dal všechny své peníze,
už nebyly moje.
Kdyby byly moje, sžíralo by mě to.
Co to sakra je?
Jednou se rozhodnete a dáte je pryč.
-Chápu. -Spálil jsem za sebou mosty.
Začal jsem budovat Dimovu nadaci,
abych zajistil, že bude transparentní a vydrží navždy.
RUSKO
Dim se rozhodl vzdát se 90 % svého majetku.
Dokonce sebral peníze i svému synovi,
ale toho to vůbec nevyvedlo z míry.
Plně tu myšlenku podporoval.
Tehdy všechny peníze nerozdával nikdo,
kromě Warrena Buffetta, který to udělal později toho roku.
Nadace je založena na pokynech,
které byly napsány na samém začátku.
Nadace nepodporuje vědu,
ale vědce.
Má podporovat chytré lidi.
Ve vědě je snazší identifikovat
talentovaného a inteligentního člověka než v jiných oborech.
Utrácení peněz. Za co jsem ty peníze utratil?
Byla to Nadace Dynasty.
Byly to ceny Enlightener,
které existují dodnes.
Je to skvělé.
Připadám si jako čestný muž.
V mytologii, zřejmě nejen v naší ruské mytologii,
byl proces vydělávání peněz
považován za jakýsi hřích.
VimpelCom samozřejmě vydělával peníze,
byl na burze.
Ale byl spojován s radostnými emocemi.
Není nic jako Mefistofelovo „Lidé pro kov umírají.
Satan všemu vládne.“
Tak to nebylo.
Nebylo to destruktivní, ale byl to nový a zajímavý,
téměř svatý čin.
V Rusku jsem viděl mnoho úspěšných podnikatelů
a bohatých lidí.
Viděl jsem, že mnoho z nich vydělávalo ne proto, aby byli bohatší,
ale aby byli lepší než ostatní.
Viděl jsem, jak se peníze
staly nástrojem k moci.
Ale ani síla, ani neustálé soupeření mezi alfa samci,
se Dima netýkalo.
Potřeboval vytvořit něco jedinečného, něco, co přinese skutečnou změnu.
Spousta lidí,
které jsem potkal, měla vůdčí schopnosti a talent
jako Dim,
ale Dim měl i něco jiného, slabost, velké srdce.
Víš, vždycky jsem svoji práci považoval
za trochu sobeckou.
Dělal jsem, co mě bavilo.
Nakonec mi největší potěšení přineslo konat dobré skutky.
Díky bohu za to.
Filantropie a tak.
Jsem vděčný osudu,
že mi umožnili dělat tuhle práci a užívat si ji.
Jsem hédonista.
A mimochodem, jediný Rus,
který kdy dostal Carnegieho medaili cti.
Cože?
Jediný Rus, který dostal Carnegieho medaili.
Jo, jo, jo.
Za filantropii. Zapomněl jsem.
Ano, ano. Zapomněl jsem. Ano.
Za filantropii.
Potom, co Dim prodal svůj podíl,
jsem ho postupně prodal i já.
Vrátil jsem se domů a rozhodl se stát policistou.
Jako dítě jsem nikdy nesnil o tom, že budu policistou.
Můj drahý přítel z Chicaga byl
v radě neziskové letecké policejní jednotky.
Požádal mě, abych jim vytvořil obchodní model,
aby nemuseli pořád žebrat o palivo.
Začalo to jako obchodní zakázka,
ale jednoho dne se mě zeptal, jestli chci být policistou.
Souhlasil jsem. Ale strávil jsem jako kadet devět měsíců
na policejní akademii, i když mi bylo 44 a všem ostatním 20.
V první řadě se teď asi považuju za poldu,
až pak za podnikatele.
Nosím na uniformě nášivku svého velitele.
Moje šťastné číslo je číslo sedm.
V chicagské oddělení máme 11 tisíc policistů
a já jsem číslo sedm.
Podle policejní tradice si
při tréninku vyměníte
nášivky.
Prošli jsme spolu v rámci obchodu
neuvěřitelným výcvikem.
Takže ti chci dát svoji nášivku.
Mé návštěvy v Moskvě byly čím dál vzácnější.
Jako většina cizinců jsem si
v Rusku do roku 2014 nevšiml významných změn.
Viděl jsem jen, jak se byznys rozrůstá.
Ale všechno se změnilo, když Rusko anektovalo Krym.
Tehdy jsem si uvědomil, že Dimova vize budoucnosti
jeho země naprosto odporovala nové trajektorii Ruska.
S velkým zájmem sledujeme vše, co se na Ukrajině děje.
Modlíme se: „Bože, dej, ať ti všechno vyjde!“
Je to nesmírně důležité, rozcestí je jasné.
Jako rozcestí v politice,
bůh slíbil, že to vyjde.
Není to jen vaše záležitost,
nás to také trápí.
Byl jsem z naší vlády nervózní už předtím,
ale Krym byl pro mě skutečná rána.
Krym byl…
něco jako osobní urážka.
Jak se to mohlo stát?
Ukrajina dostala záruky.
Měly jí zaručit integritu.
Byly zcela zneuctěny.
Nadace Dynasty byla prohlášena za cizího agenta.
Upřímně, byl to pro mě šok.
S desítkami vydaných knih,
s takovým množstvím investic
do vědy a do podpory mnoha projektů.
Jak jste se cítil, když jste se o tom dozvěděl?
Byl jsem ohromně dotčený.
Aha.
Nadace Dmitryho Zimina byla v roce 2015 jedním z prvních
ruských agentů, kterým říkali „cizí agent“.
Ukončila vzdělávací programy
pro tisíce učitelů a učenců v celé zemi.
Každý, kdo obdržel grant od „cizího agenta“,
riskoval, že bude jedním z nich.
Proto už Zimin nemohl dál investovat příjmy,
které vydělal v Rusku zpět do své vlastní země.
Uražený a dotčený.
Řekl jsem: „Pane, jak je to možné?
Jsem odsud, z Arbatu.
Co se to děje?“
Bylo to odporné.
Asi jo.
Podle zákona jsem měl všude vyvěsit razítko, znak,
na znak zahraničního agenta.
Pokud nadace sežene peníze
na nějakou bohabojnou činnost
a pak je označena za cizího agenta,
je to pochopitelné.
Ale když nadace, která nevybírá,
ale rozdává peníze, musí říct,
že je to zahraniční agent, je to naprostý nesmysl a výsměch.
Nedávalo mi to smysl.
Je to hrozně smutné.
Problém byl v tom,
že můj syn Boris financoval opozici.
Vážně jste financoval poslání Navalneho do zahraničí?
Ano. Možná to byl Boris, ale ty peníze byly moje.
Vrátí se? Bude se muset vrátit?
Myslím, že se vrátí. Je to statečný muž.
I když nevím, jestli je to nutné.
Co má z vašeho pohledu udělat teď?
Musí dělat všechno,
co dělal doteď:
mluvit, psát, nesouhlasit.
Alexej Navalnyj, vůdce ruské opozice,
byl v roce 2024 zabit v ruském vězení.
V roce 2021 ve věku 88 let
Dim vyrazil do zahraničí navštívit svého syna Borise,
který uprchl z Ruska, aby se vyhnul politické perzekuci.
Krátce po Dimově odjezdu
jeho vnučka obdržela předvolání k výslechu,
aby se Dim dostavil.
Je to temný odraz současného ruského klimatu:
Dim by se pravděpodobně nemohl vrátit,
aniž by ho zatkli.
Dimův život se prolíná s celým historickým cyklem
Ruska 20. století.
Po téměř 100 letech od okamžiku,
kdy stát Dimovu rodinu rozeštval,
se to stalo znovu.
Dmitriji Borisoviči, na okamžik.
Dobře.
Podrž to.
Brzy pojedeme.
Ano, pojeďme.
Udělejme to, než odjedeme.
Do toho.
Děkuji.
Moskvu mám moc rád. Jsem Moskevčan.
Často se mi
po Moskvě stýská.
Ale zároveň, když slyšíte zprávy
touhu
po Moskvě překrývá
selský rozum.
Je to ten nejsmutnější pocit,
jaký jsem v poslední době měl.
Pocházím z Arbatu.
Je tam celý můj život.
Tam jsou pro mě ta nejkrásnější místa.
A zároveň není místa,
kde bych měl ten pocit,
krásný pocit nostalgie,
jako když procházím ulicemi Arbatu.
Šivjev Vrazhov, Starokonyushennaja, Vlasjevský.
Když o tom mluvím, zní to banálně.
Nedá se to popsat.
Tyto pocity nemůžete prožívat,
bez ohledu na krásné místo, které navštívíte,
Řím, Londýn.
Jsou krásné.
Ale tenhle pocit odžitého života
existuje jen tam.
Opustil jsem
své rodné pole navždy,
už neuvidím šustivé topoly,
shazující na mě své listí,
starý dům beze mě chátrá,
můj starý pes zemřel před mnoha lety,
Bůh mě odsoudil k smrti
jsem exil v ulicích Moskvy.
Jsem skutečný vlastenec v tom smyslu,
že se za žádnou zemi na světě nestydím tolik,
jako za tu svou.
Jiné mě možná děsí, ale stydím se jen za svou zemi,
ne za ostatní.
Vlastenectví má různé formy.
Láska ke kmeni, láska k vůdci, který je možná krutý,
ale je vaším vůdcem.
Tato láska se rychle promění v xenofobii,
v nenávist k sousedům.
V tom je to nebezpečí.
Tomuto komplexu se říkalo patriotismus v době kamenné,
a pak se z něj stala láska státu,
láska k vůdci.
Je tu ještě jeden druh patriotismu.
Je to jako milovat své rodiče,
své rodiště,
chovat lásku k nejbližšímu okolí.
Jaké zajímavé věci si
můžete vzít a přinést své zemi?
Takže první láska je hrdá láska. Pýcha na svůj kmen.
Druhý typ vychází z učení se od světa.
To jsou dva druhy patriotismu.
Ztratil jsem víru už dávno.
Chápu, že žijeme v autoritářském státě
se všemi následky.
A politickým systémem, který žádné volby nezmění.
Měli by si investoři dát pozor
na ruskou armádu na Ukrajině?
Hovořili o možném vstupu ruských vojsk
na Ukrajinu na začátku roku, provedli jsme cvičení Zapad 2021,
ale jak vidíte, nestalo se.
Žádný člověk,
nikdo, bůh ví, by neměl být u moci dlouho.
Nesmí mít absolutní moc.
Byl to velký objev,
rozdělení moci a následnictví moci.
Války se odehrávají jen tehdy, když někdo vládne věčně.
Rozhodl jsem se pro zvláštní vojenskou operaci.
Naše plány nezahrnují okupaci ukrajinských území.
Co je potřeba k rozpoutání války
mezi Anglií, Francií a Německem?
Je to jednoduché: doživotní vůdce.
To je ono, je válka!
Na světě je zhruba 200 zemí.
Někteří mají čím dál víc
jaderných zbraní.
Některé z nich jsou
ve stavu divoké nenávistí vůči nejbližším sousedům.
V některých z nich jsou autoritářské režimy,
kdy rozhodnutí použít tyto zbraně
nebo zničit nenáviděného souseda
prakticky závisí na jediné osobě.
Lidé se ptají, jak takový svět
může být sto let stabilní.
Může být takový svět stabilní?
Zdá se být velmi nestabilní.
Co se týče jaderného eskalace,
tuto rétoriku jsme nikdy nezačali.
Máme taktické nukleární zbraně,
které jsou třikrát
až čtyřikrát silnější než bomby, které použili
Američané v Hirošimě a Nagasaki.
Třikrát až čtyřikrát silnější.
Máme jich mnohem víc
než Evropa,
i když je Američané přivážejí ze Spojených států.
Stále jich máme mnohokrát více.
Agrese proti Rusku od jakékoli ne-nukleární země,
ale s podporou jaderného státu
se bude považovat
za společný útok na Ruskou federaci.
Včetně toho, pokud nepřítel použije
konvenční zbraně a ohrozí naši suverenitu.
Pouze společnost, která je
ve své duši schopna nahrazovat svou lásku k národu tím,
že bude milovat lidi.
Jen taková společnost má zaručenou dlouhověkost.
Společnost, která je prostoupena nenávistí,
nemůže být stabilní ani udržitelná.
To je obrovská výzva před námi.
Jen lidská společnost může existovat
po dlouhou dobu.
POSLEDNÍ CESTA
Uvědomil jsem si, že tohle bude moje poslední cesta.
Je mi 88.
Téměř určitě.
Celkově se cítím dobře.
Otče, jsem rád, že jsme všichni tady.
Nevěřil jsem, že je to možné.
Díky, že jsi přijel, Augie.
Asi před deseti lety, myslím, že už je to tak dávno,
jsi po mně chtěl,
abych napsal knihu o VimpelCom, o mém pohledu a mých zkušenostech.
Jsem blíž k napsání, ale ještě jsem to nenapsal,
ještě jsem ji nevydal, ale něco už mám…
do konce mi chybí asi jedna kapitola.
Před odletem domů
mi Dim dal svoji autobiografii
a já mu řekl o své téměř dopsané knize
o naší společné historii.
Za pár měsíců, až Rusko shodí bomby na Kyjev
a zničí celé města a rodiny,
budu muset přepsat konec.
Ruská část firmy, kterou jsme Dim a já jsme před 30 lety založili,
už asi nikdy nebude součástí globální obchodní sféry.
Ukrajinské a mezinárodní pobočky
mezitím stále vzkvétaly a fungovaly.
Vrátil jsem se do vedení,
abych oživil průkopnického ducha, který nás v roce 1991 definoval.
Třetí týden války jsem byl na Ukrajině poprvé
na soukromé policejní misi.
Byli jsme odhodlaní Ukrajině
pomoct a od té doby tam dobrovolničím.
Podepište to rusky a já pak to přeložím do angličtiny.
Dobře.
- Až budeš připravený. - Moment.
Borisi, ruka se mi třese tak,
že už rok nemůžu psát.
- Dobře, podepíšu to. - Dobře, tak ty.
Řeknu to takhle, opravte mě.
„Drahý Augie…“
„Drahý Augie, žádám tě, aby ses považoval
za spoluautora této knihy,
protože jsi byl spoluautorem mého osudu.“
- Hezky řečeno. - Páni.
„Spoluautor“ se píše dohromady.
Jak ses stal spoluautorem mého osudu.
Nemůžu. Sakra!
Dokážeš to.
Bude to ošklivé, nezvládnu to.
Později. Podepíšu to později.
- Dobře. - Dobře.
Skvělé, díky!
Přečteme si něco.
Sbohem, příteli. Sbohem.
Drahý, budeš navždy v mém srdci.
Bylo předurčeno, že se jednoho dne rozejdeme a znovu sejdeme.
Sbohem, příteli,
žádné slzy, žádné mračení.
Umírání v tomto životě není nic nového.
Ani život není novější.
Těsně před koncem
Dim shromáždil tým kolegů, vědců a intelektuálů na Kypru.
Mnoho let spolupracovali s Dimovou nadací.
Tam si představili nové filantropické cíle.
Na radost z učení, na osvícení,
které je dobré nejen pro osvícené,
ale i pro ty, kteří osvítí.
Gratulujeme!
Těsně před Vánocemi roku 2021
jsem doprovázel Dima a Borise na jejich poslední cestu do Švýcarska,
kde je eutanázie legální.
Dim se ji rozhodl podstoupit před rokem 2022.
Jde o zdraví a blahobyt, ne?
Chtěl pokojně opustit tento svět
a hlavně ve správnou chvíli,
měl mimořádný smysl pro načasování.
Byli jsme v mnoha ohledech velmi odlišní.
Dim byl zarytý ateista a já,
křesťan s vírou v Boha.
Zpočátku mi jeho smrt přišla téměř nemožná.
I přes mé pokusy mu to rozmluvit
zůstal rozhodný a ve spěchu.
Oba jsme sdíleli víru v důležitost svobodné vůle
a absolutní nadvládu jedince
nad vlastní existencí.
Myslím, že to mi pomohlo se s tím smířit.
Naše fotka na rozloučenou.
Tato poslední cesta byla koncem
mého osobního příběhu s Dimem a posovětským Ruskem.
Naše společná minulost se uzavřela.
Vše, čeho jsme dosáhli
během krátkého přátelství mezi USA a Ruskem,
je dnes zničeno,
s výjimkou našeho spojení.
Kdybych byl mladší, kdybych byl mladý,
myslím,
že jeden z nejdůležitějších úkolů,
který má každý inteligentní člověk,
je vzdělávat.
Obecně řečeno, být starcem není skvělé,
nohy mi už dobře nechodí.
Je to pořád něco.
Jo.
Ale má to i pozitivní stránku,
protože vidíte horizont
a chcete křičet: „Lidi, žijte!“
Přemýšlejte o tom!
Přesně za dva měsíce, v únoru 2022,
napadne Rusko Ukrajinu.
Maya zemřela rok po Dimovi.
Budou pohřbeni spolu na Kypru.
Nadace Zimin nadále podporuje vědu a vědce
na univerzitě v Tel Avivu, Technionu a Arizonské Státní Univerzitě.
Od roku 2022 bude na Ukrajině
podporovat středoškolské vzdělání v první linii
a obnovovat knihovny a školy.
Nemůžeme jmenovat ruské kolegy, kteří na
tomto projektu také pracovali, abychom neohrozili jejich bezpečnost.
Překlad titulků: Anita Grycová