Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Aleksej Navalny. 23. december 2021. Straffekoloni nr. 2. Pokrov, Rusland:
"Når jeg mødte Dmitrij Borisovitj Zimin til forskellige begivenheder,
tænkte jeg konstant: "Sikke en fantastisk person."
"Hvis ikke jeg vidste med sikkerhed, at han faktisk fandtes,
ville jeg have troet, at han var en fiktivt skabt rollemodel."
Den ældre mand her hedder Dim.
Han er russer, og jeg er amerikaner.
Vi har været venner over halvdelen af mit liv.
Vi mødtes den aften, Sovjetunionen kollapsede.
Dim var 58 år. Jeg er på samme alder nu.
MOSKVA, RUSLAND
Jeg hedder Dmitrij Zimin og var med i et program,
hvis titel jeg har glemt, men det er også lige meget.
USA, ILLINOIS
Jeg blev i øvrigt født i 1933.
Det her er ret fantastisk:
Han var amerikaner og ung nok til at være min søn,
og vi blev venner for livet.
Hans russiske er lige så godt som mit engelske.
Det vil sige meget dårligt.
DECEMBER 2021
EUROPA
I december 2021, en uge før jul,
ringede Dims søn, Boris, til mig.
Han bad mig straks rejse fra Chicago
og tilse Dim i hans soveværelse i en lejet lejlighed på Cypern.
Det var til kongres hos en senator.
Der fortalte Dim os om sin plan:
Ved årets udgang ville han gøre brug af aktiv dødshjælp i Schweiz.
DE SIDSTE SCENER I ET LIV OG EN TID
Jeg bad om at blive begravet i skistøvler.
Her er gravstenen. Her er billedet.
Her er inskriptionen:
"Denne abonnent er ikke længere tilknyttet."
I 1992, hvor der i en kort periode var venskab mellem de to supermagter,
etablerede vi et meget succesfuldt teleselskab, VimpelCom.
Det blev det første russiske firma, der var børsnoteret,
og det første telekommunikationsfirma, der var børsnoteret i New York,
hvilket gjorde os begge rige hver især.
For 30 år siden så vi frem til en meget lys fremtid.
To måneder efter min vens død invaderede Rusland Ukraine.
Jeg var stilfærdigt taknemmelig for, at Dim ikke oplevede det.
Han skulle ikke se den rædsel og grusomhed,
jeg så den russiske hær begå i Kiev-regionen.
Den blomstrende fremtid for Rusland, Dims hjemland og USA, mit hjemland,
som vi drømte om i 90'erne, var væk.
Vores historie blev en gribende krønike
om konflikten mellem den amerikanske drøm og den russiske skæbne.
TRE MÅNEDER FØR DIMS DØD
Når jeg ser optagelserne, ved jeg ikke, hvad jeg skal mene.
Gav Dim os hentydninger om sine planer?
Kunne vi have regnet det ud?
Det bliver nok min sidste rejse.
I september inviterede Dim os til det, han kaldte sin "sidste rejse".
Jeg så det bare som en ældre mands måde at beskrive et eventyr på.
Måske et krydstogt?
Dim forlod Rusland i januar 2021,
lige da oppositionslederen Aleksej Navalny blev anholdt.
I over 12 år støttede Dims familie Navalny økonomisk
og støttede andre sager, der mødte modstand i hjemlandet.
I Rusland var Dim den eneste, der åbent udførte dette arbejde.
Min kære Augie, du har ikke forandret dig,
siden jeg sidst så dig.
Tre måneder før hans assisterede selvmord
anede ingen, at Dim omhyggeligt havde organiseret
alle detaljer i sine sidste dage.
Det var ikke let få hans kone, Maya, om bord, men det betød meget for ham.
Han inviterede også en ven, en instruktør,
til at optage og videregive minder til hans børnebørn.
-Det billede, jeg manglede. -Ja, dit billede.
-Ja. -Ja.
Det er sjovt.
Du kan huske alt!
-Du husker det. -Ja, det gør jeg.
Det er rigtig godt.
Plexsys-systemerne stå bagved. Der er Plexsys.
"Må jeg fortælle din historie, Dim?" Jeg ved, han ville have sagt "ja".
Jeg har grublet over, hvorfor han valgte at gøre en ende på livet,
og hvorfor han gjorde det før 2022.
Dim havde kræft, men den var ikke uhelbredelig.
Han mistede hukommelsen, hvilket gjorde ham rædselsslagen.
"Hvad er meningen med at leve uden mine minder?" spurgte Dim.
Men mere end noget andet frygtede han udbruddet af en ny, stor krig,
som USA advarede om dagligt det efterår.
Jeg blev spændt.
Må jeg få en cognac? En lille en.
Skål, mine herrer!
Min hånd ryster forfærdeligt. Det holder op, når jeg drikker.
Vores historie begyndte i 80'erne, da Rusland stadig var en del af USSR.
Dim var tophemmelig sovjetisk radiomekaniker,
der arbejdede på at udvikle et radarsystem mod amerikanske missiler.
I årtier havde amerikanerne og det sovjetiske folk været fjender.
For de fleste amerikanere, heriblandt mig selv,
var Sovjetunionen det onde imperium.
Men så, ud af det blå, for os almindelige folk,
ruskede den nye sovjetiske leder, Gorbatjov, op i alt med perestrojka,
rev Berlinmuren ned og opløste det kommunistiske system.
Pludselig gik det endeløse kapløb mellem vores militære teknologi i stå.
Lad os se frem til en fremtid med klar himmel for hele menneskeheden.
Tak.
Vi må indse, at vi levede under et totalitært regime.
Et totalitært regime kan ikke eksistere,
hvis det ikke har fjender.
Jeg opfattede Gorbatjov positivt lige fra begyndelsen.
Jeg fandt ham meget tiltalende.
Gorbatjov og hele hans nye tankegang.
Han revolutionerede politik.
Jeg var 22 år og gik på andet år på Stanford.
En dag, hvor jeg gik rundt på campus, kom jeg forbi den slaviske afdeling
og så et skilt, der reklamerede for en tur til Sovjetunionen.
Af en eller anden grund var jeg nysgerrig.
Jeg befandt mig med ét i Moskva i den periode,
hvor russerne fandt ud af, hvad perestrojka betød.
Min første handel der var at bytte en walkman med hovedtelefoner
til billetter til Bolsjoj-teatret.
Dengang anede jeg ikke,
hvad den næste handel ville blive.
DEN KOLDE KRIG
Der har været tre store perioder i mit liv.
Den første periode varede 30 år.
Jeg arbejdede i det militærindustrielle kompleks
på Mints Forskningsinstitut.
Jeg var vicechefdesigner på en enorme radiosøgerstation.
Har du set billeder af den?
Det er en radarstation,
der tilhører Moskvas missilforsvarssystem.
Missilforsvarssystemerne blev udviklet
efter aftale med amerikanerne.
Den berømte Bresjnev-Nixon-aftale.
Den vigtigste begivenhed i udviklingen af det sovjet-amerikanske forhold
var et besøg af generalsekretæren for den centrale komité
i Sovjetunionens kommunistparti,
Leonid Bresjnev, i USA.
Trods Den Kolde krigs frygt og spændinger
kunne man da alligevel se den sovjetiske leder
og den amerikanske præsident sammen i samme helikopter.
Jeg var syv eller otte år dengang.
Ti år tidligere emigrerede mine forældre
fra Mexico og Colombia til USA med kun 24 dollars på lommen.
Det var kort efter Cubakrisen,
hvor Rusland begyndte at afpresse via atomvåben for første gang.
Min far, en højtuddannet ingeniør,
arbejdede utrætteligt på forskellige jobs.
I et stykke tid var han endda tankpasser
og knoklede for at skabe et nyt, fredeligt liv for sine børn.
Ifølge den aftale, den berømte Nixon-Bresjnev-aftale,
måtte begge lande have hver sit missilforsvarssystem.
Besøget resulterede i flere nye sovjet-amerikanske aftaler,
inklusive en aftale om at forhindre atomkrig.
Vi valgte at etablere vores missilforsvarssystem omkring Moskva.
Amerikanerne valgte at etablere deres missilforsvarssystem
et sted, jeg har glemt navnet på,
hvor deres missilaffyringsanlæg rettet mod Sovjetunionen befandt sig.
Det er en stor mark.
De bevogtede området, og vi bevogtede Moskva,
hvilket generelt var en umulig opgave.
At ødelægge de amerikanske missilaffyringsanlæg,
som kunne modstå en ladning
på omkring seks kilo pr. kvadratcentimeter,
kunne kun lade sig gøre via et direkte angreb.
De var meget robust pansret.
På den anden side skulle der kun
én raket til for at ødelægge Moskva.
Moskva kunne ødelægges med én brintbombe,
så Moskvas missilforsvarssystem
var penge ud ad vinduet, slet ikke et reelt forsvar.
Bresjnev var senil og syg og boede i Moskva.
Så vi opbyggede et forsvarssystem i byen,
mens amerikanerne, hvis system hed Safeguard,
beskyttede deres strategisk placerede missiler.
Antimissilsystemet blev kun kun etableret omkring Moskva.
Forresten, selvom der er gået årtier,
ved jeg ikke, om jeg må sige alt det her.
Selv om der ikke er noget sådant her.
Vær forsigtig med disse oplysninger.
Der var et kvælende miljø af hemmelighedskræmmeri.
Hemmelighedskræmmeriet var af og til komplet latterligt,
men blev prioriteret over effektivitet.
Hvorfor har Teknisk Institut skabt så mange genier,
langt flere end fysikfakultetet?
Det spurgte jeg også mig selv om. Jeg kendte mange der.
Det skyldtes kulturen.
Der var nærmest fri adgang.
Der lå et bibliotek ved siden af.
De levede et andet liv.
På nogle måder
var jeg misundelig på dem.
Selvfølgelig. Du var ansat under fuld fortrolighed.
Helt lukkede forhold.
Du kunne ikke rejse udenlands?
Selvfølgelig ikke. Det var udelukket.
Alle hemmelige dokumenter i Sovjetunionen blev opdelt
i hemmelige, tophemmelige
og tophemmelige af særlig vigtighed.
For at få adgang til dokumenter af "særlig vigtighed"
skulle man have en særlig formular.
Aflytning var helt officielt accepteret.
Hele systemet var elendigt.
Det var simpelthen sådan,
at før jeg kunne ringe til en anden by fra mit kontor,
skulle jeg ringe til myndighederne og sige,
at jeg ville bestille et langdistanceopkald.
Det var helt og aldeles forbudt at have
en samtale uden overvågning i min lejlighed.
Så nogen med? Hvem ved? Men i teorien, ja.
Jeg var chef for den største afdeling,
Chefdesigner og forsker. Jeg var ikke medlem af Kommunistpartiet.
Jeg har aldrig været medlem.
Jeg fandt det…
Jeg har meget…
Det er nødvendigt at sige, for nu at være ærlig,
at for at lave flere kampvogne end resten af verdens befolkning har,
har vi stort set ødelagt vores land.
Et land, et samfund, fortjener respekt,
når det muliggør et godt liv for befolkningen.
Hvornår kom følelsen af ikke at tilhøre Sovjet?
I august 1968…
…da jeg så vores kampvogne i Prag.
Da mistede jeg sidste Komsomol-illusioner.
Jeg indså helt klart, at mit land var ledet af bøller.
NYT HÅB
Hvis vi markerer de lyseste og mørkeste datoer
i vores historie i kalenderen-
så markerer jeg som lyse datoer de tider,
der gav os ting som frihed, nemlig 90'erne.
Det var fremkomsten af et frit Rusland.
Eller i det mindste et skridt mod frihed.
Gorbatjovs vej til magten i USSR
og afslutningen på den kolde krig faldt sammen
med revolutionen inden for telekommunikation i USA.
Folk på farten, travle folk undervejs eller på arbejde,
kunne i stadig højere grad være i kontakt over telefonen
med forretningspartnere, kunder, familie og venner,
selv under transport.
Min fars ingeniørinstinkt havde vinden i ryggen.
I 1983 blev det første kommercielle mobilsystem introduceret i USA.
I 1990 købte min far og jeg, som var en ung, uerfaren iværksætter,
Plexsys, en lille teknologivirksomhed i Corinth, Mississippi.
Vi udnyttede firmaets aktiver
til at optage lån for omkring 1,5 millioner dollars.
Samtidig betød den nye fredstid i Sovjetunionen,
at militærradioingeniører ledte efter en måde at forsørge sig selv på
uafhængigt af statsstøtte.
Sovjetunionen eksisterede stadig,
men militære ordrer var næsten ophørt,
så vi fik ikke løn.
En hel del fabrikker stod i samme situation.
De søgte ting, der kunne komme på markedet.
Man opmuntrede til at flirte med udenlandske firmaer.
De blæste på al hemmelighedskræmmeriet,
men der var heller intet længere.
Vi prøvede bare på at overleve.
Vi var trods alt ingeniører. Skulle vi sulte?
Jeg glemmer alting. Jeg må hente mine noter og gå ud fra dem.
Følte du, at du måtte arbejde som gadefejer?
Forsørgede du ikke en familie?
Det ved du, jeg ikke gjorde. Vi havde visse evner.
Radioelektronik er jo et bredt felt. Jeg ville holde mig beskæftiget.
I samme øjeblik, på den anden side af Jorden,
i en forstad til Chicago
bankede en flamboyant libanesisk-amerikansk sælger på døren.
Han solgte kosmetik fra L'Oréal og hed Ed Saad.
For det første kørte han i en rød Cadillac
med hvidt læderinteriør, en cabriolet,
og havde masser af smykker på. Det var helt vildt.
-Han hed Ed Saad. Kan du huske Ed? -Ed Saad? Ja! Ham husker jeg godt.
En libanesisk amerikaner, der boede i en forstad til Chicago,
ved navn Ed Saad, opsøgte os og sagde: "Jeg har læst om jeres firma."
"Jeg har læst om jeres infrastrukturudstyr."
"Sovjetunionen har brug for jeres udstyr."
"Jeres system er designet til små byer."
"Det er det perfekte system for Rusland."
"Hvis I tager dertil, kan I sælge millioner af jeres systemer i Rusland."
Han fik på to-tre måneder overbevist min far om, at vi skulle tage afsted.
Det tog mig seks måneder at blive overbevist om,
at vi burde prøve og se, hvad der ville ske.
Så den aftale, han indgik med os, lød således:
"Jeg opkræver et konsulentgebyr på 50.000 dollars."
Det var hans betaling.
De 25.000 betalte vi, før vi tog afsted,
og de resterende betalte vi, hvis vi fik en handel i hus.
Vi måtte bruge flere af vores kreditkort til at betale udgifterne. Det var vildt.
Vi var drevet af L'Oreals succes med kosmetiksalg i Moskva,
min oplevelse med billetterne til Bolsjoj
og dataene: Selv fastnettet i Sovjetunionen
bestod kun af 17 telefoner for hver 100 mennesker.
Folk kunne ganske enkelt ikke få kontakt til hinanden.
Før vi gik om bord på Pan Am-flyet PA74 fra JFK til Moskva,
skrev vi testamenter og købte livsforsikringer.
Vi besluttede os for enten at blive amerikanske pionerer i Rusland
eller efterlade penge til familien.
I live havde jeg negativ formue.
Død ville jeg være en million dollars værd.
På det tophemmelige kontor, Vimpel-RTI, begyndte vi at få besøg af udlændinge.
Det var helt utroligt.
Det var velkendt, at på vores hemmelige radiotekniske institut
begyndte mit laboratorium at gøre noget anderledes.
Hvor kom Fabela fra?
Vi kastede os over mobiltelefoner.
Fabela gav os en basestation og en afbryder betalt af egen lomme.
Han kom og gav os omkring 15 telefoner.
Da vi først gik rundt med telefonerne, elskede vi det.
Og han ville have os med i det.
Vi gik ind på de her institutter, som var tophemmelige,
og vi kom ind som amerikanere.
I vores øjne var det helt specielt.
Hvordan i alverden kunne vi… tre år tidligere var han røget i fængsel
og jeg var røget i fængsel bare for at gå ind på institutterne.
Inden to dage efter at have mødt Vimpel,
før jeg overhovedet mødte dr. Zimin,
var det tydeligt, at de ikke ville købe noget.
De ville have teknologi.
De ville vide, hvad de kunne fremstille.
Noget helt andet end det, Ed Saad havde fortalt os.
Vi var i Moskva i syv dage.
På andendagen fandt vi ud af,
at de aldrig ville købe. De ville fremstille.
Jeg indså hurtigt, at den eneste grund til,
at de her 50-60 år gamle sovjetiske radioingeniører kom
for at mødes med mig, en ung, ikke-færdiguddannet amerikaner, var,
fordi vi havde morgenmadsbuffet.
De gik direkte hen til bordet, pakkede sandwicher i deres mapper
og talte så med os.
Jeg indså, at de tog mad med hjem,
men jeg var stolt af, at vi i det mindste gav nogen mad.
Ja, jeg inviterede dig endda hjem til mig.
I Khimki var jeg så stolt. Jeg havde en treværelses lejlighed.
Jeg spurgte dem: "Hvor mange værelser har I?"
De sagde taktfuldt blot, at de boede i huse.
Og den sidste dag, den syvende dag,
hvor vi mødtes med direktøren, generaldirektøren for Vimpel,
inviterede han alle institutterne, vi havde besøgt, med til forhandling om,
hvordan vi kunne samarbejde.
På det tidspunkt havde vi besluttet,
at hvis det virkede muligt at få det investerede igen,
måtte vi finde på noget.
Vi sagde: Lad os se, om vi kan producere lokalt sammen med Vimpel.
Og der var et punkt, jeg husker ikke hvad, men der var et punkt,
som dr. Zimin var stejlede fuldstændigt på. Helt og aldeles.
Han begyndte bogstaveligt talt i et rum med 20 mennesker
at banke i bordet og sige: "Aldrig i livet. Det gør vi ikke."
Han var meget animeret, som han kan være, og han bankede i bordet.
Det blev besluttet, at vi måtte forberede os på,
at vi, Vimpel, en produktionsvirksomhed, skulle drive forretning.
For at forberede produktionen, måtte vi lære producenten i USA at kende.
En delegation blev samlet, som Augie så inviterede.
Dengang var det ubegribeligt at rejse til USA.
Amerikanerne var vores værter og dækkede alle udgifter.
De sendte os en fax med invitationen
og en særlig anmodning: At medtage den skaldede herre,
som gestikulerede vildt og bankede i bordet.
Så jeg kom i sidste øjeblik med i delegationen, der skulle til USA.
Jeg kan kun huske manden, der gjorde sådan her.
Og jeg sagde: "Sørg for, at han er på listen. Jeg vil have ham med."
Jeg ved ikke, om jeg har fortalt det, men svaret var: "Er du sikker?"
"Han er altid besværlig."
"Han går altid imod alle andre."
"Han var imod dig med protokollen. Er du sikker på, du vil det?"
Jeg sagde ja, for jeg ville have en, der udviste passion.
Han var den eneste, der var passioneret,
under hele besøget. Alle andre var sådan her.
Augie, din invitation til USA,
det var der, det hele begyndte, hvor mit liv ændrede sig.
Også mit.
Da radioingeniørerne kom på besøg,
var Sovjetunionen lige ophørt med at eksistere.
De fløj fra Sovjetunionen til Chicago
og kom hjem til Rusland inden for en uge.
Ikke længe efter drog den russiske radiomekaniker Dmitrij Zimin
og jeg ud på et sandt eventyr.
Vi var med til at stifte
et russisk-amerikansk telekommunikationsfirma, VimpelCom.
Vi påtog os det ambitiøse projekt
at etablere det første mobile netværk i Moskva,
der forbandt folk på måder, der tidligere var utænkelige.
DEN AMERIKANSKE DRØM
Tre titaniske revolutioner løb sammen.
Sovjetunionens kollaps,
Den første introduktion
til det frie marked og fremkomsten af en helt ny mobilteknologi.
Disse tre enorme begivenheder
førte til en utrolig intellektuel revolution.
Her på mine gamle dage har jeg indset, at jeg var iværksætter.
Det var noget nyt bygget op fra ingenting.
Da alt blev opbygget fra bunden,
opsatte vi vores første antenne på taget af udenrigsministeriet. En høj bygning.
Og mirakuløst nok rakte forbindelsen hele vejen til Ulitsa 8 Marta.
Der kom det første opkald fra.
Den 12. juli 1992, gik jeg ned ad Ulitsa 8 Marta,
og jeg ringede til Augie i USA.
Dims motivation var en simpel, men klog ide:
at holde sine folk beskæftigede og lønnede.
Han havde troværdighed som radiomekaniker,
og viden om bygning af netværk.
Ressourcer, fokus, marketing og planlægning var mine områder.
Dim forstod vist ikke helt, hvad iværksætteri betød,
men hans eventyrlystne ånd gjorde ham ivrig efter at udforske,
selv de ting, han ikke helt forstod.
De næste ti år af mit liv, fra 1991 til 2001,
var de mest farverige for mig, den lyseste periode i mit liv.
Vi skal i dag fejre båndet mellem det russiske folk
og det amerikanske folk, som blev skabt under Anden Verdenskrig.
Og vi samles for at sværge, at den mulighed,
vi mistede dengang for at skabe en bedre verden, ikke går tabt igen.
Tingene gik hurtigt.
Mange nye begyndelser med vestligt islæt gav genlyd i Moskva.
Adrenalinniveauet matchede risikoen.
Det stod klart, at Rusland ville blive en verdensleder
og en stor del af den globale økonomi.
I 1992 havde vi fået vores 200 første kunder.
Det var en tid med vild begejstring.
Ser du, vi arbejdede i 30 år under pres fra det sovjetiske regime,
Der var ingen slinger i valsen.
Og så brød vi fri.
Hvis vi havde bygget mobilkommunikation efter de samme regler,
som vores militærindustrielle kompleks opererede under dengang,
ville der stadig være ingenting.
I 1996 brugte 50.000 mennesker i Moskva vores mobilnetværk.
Der var kun fire år mellem det første mobilopkald fra Moskva til Chicago
og vores børsnotering i New York.
Børsnotering var Fabelas ide.
En børsnotering, forkortet IPO, er processen, hvor et privatejet firma
tilbyder sine aktier til offentligheden for første gang.
Vores børsnotering var første gang,
amerikanske investorer kunne købe aktier i en russisk virksomhed.
Jeg sagde også, at det var kæmpestort dengang.
Først syntes jeg, at ideen var skør, men så tænkte jeg, hvorfor ikke?
Det var interessant.
At overbevise Dim?
Dim har altid vist mig utroligt stor tillid.
Han stolede bare på mig. Han sagde bare ja.
Ja, jeg stolede helt og aldeles på Augie.
Vi besluttede det i november 1995, og i november 1996 blev vi børsnoteret.
Selv i dag er det uhørt at få børsnotering på plads på ét år.
Jeg var ikke helt naiv. Jeg vidste, hvor kompliceret Rusland var.
Jeg så børsnoteringen som en stærk beskyttelse af firmaet.
Det var min primære grund til at gå efter det.
Jeg vidste, at børsnotering med udenlandske investorer
ville medføre støtte fra USA's regering.
De ville beskytte deres investorer,
især fordi forholdet mellem USA og Rusland var stærkt.
Augie husker aftenen før børsnoteringen bedre, men jeg husker,
at mens vi sad der, fastsatte vi en pris. En budpris.
Sætter man den for højt, vil ingen købe,
og om den er for lav, kan man aldrig vide.
Vi satte den stadig for lavt.
Folk var vilde for at købe aktien, så den burde være sat højere.
Vi ville i særdeleshed sikre os,
at uanset hvad prisen var, skulle investorerne tjene penge den første dag.
De skulle belønnes for deres tiltro til os.
For husk på, at før vi blev børsnoteret,
og skulle finde en bank, blev jeg afvist af 13 banker,
som sagde: "Nej, vi vil ikke børsnotere jer."
"Han er for gammel, jeg er for ung,
og det er Rusland. Det må være din spøg."
Kan du huske, hvad der skete to uger og to dage inde i roadshowet?
Vi var med i roadshowet tre-fem dage før prisfastsættelsen.
Kan du huske, hvad der skete?
Jeltsin fik et hjerteanfald. To uger inde i vores roadshow.
Hvis Jeltsin døde, røg børsnoteringen. Så var det slut.
Alle tænkte stadig: "Vil det virkelig altid forblive ikke-kommunistisk?"
For Jeltsin var den eneste, som Vesten troede på
ville holde Rusland ikke-kommunistisk.
Husk på, at kun tre år tidligere var der et kupforsøg.
Så uden Jeltsin troede alle, at det ikke ville holde.
De troede, Vesten troede, at Rusland ville falde tilbage til kommunismen.
Det var meget dramatisk for os, at alt vores arbejde
kunne være ødelagt af en enkelt hændelse.
Heldigvis klarede han det fint. Han fik en bypassoperation.
Ja.
Ja, ja, hvor var vi heldige.
Her er World News Tonight.
På Wall Street i dag.
Ja, det er Wall Street med russerne.
Efter at vores virksomhed kom på børsen i New York
nåede prisen op på 822 millioner dollars
på kun fem år efter at være bygget op fra ingenting i et andet land.
Ingen ville have troet, det var muligt tilbage i 1990,
bortset fra kosmetiksælgeren Ed Saad
og Jegor Gajdar, den første reformator af postsovjetisk økonomi.
Dmitrij Borisovitj. Trods kritikken af Gajdar viste han sig at have ret.
Der er kun gået fire år siden 1992,
og for første gang nogensinde sælger en russisk virksomhed
russiske aktier på børsen i New York.
Da vi manglede penge til at udvikle firmaet,
levede vi en overgang af banklån.
Men lån i Rusland er meget dyre, op til 30% i årlig rente.
Da alt voksede lynhurtigt, var det stadig acceptabelt.
Men så snart bare lidt går til renterne,
kan man ikke udvikle virksomheden.
Vi burde have kæmpet for adgang ligesom i resten af verden,
til den billigste kapital for at udvide firmaet.
De billigste penge findes på børsen.
Det var første gang for firmaet og første gang i historien,
at en virksomhed i det russiske imperium
blev børsnoteret.
Med zar Nikolaj II's velsignelse
var det muligt at få et lån
til opførelsen af jernbanen mellem Moskva og Vladivostok.
Men firmaet opgav noget der, obligationer eller sådan noget.
Og der var ingen børsstruktur i sig selv.
En jernbaneobligation.
Så som udvekslingsstruktur var vi de første nogensinde.
Ja. Nogensinde.
Og hvad gav vi dem i gave, var det en samovar?
Zaren Nikolaj havde foræret børsen en gylden samovar,
ved registreringen af obligationerne.
Den stod i deres bestyrelseslokale, fordi den er meget værdifuld.
Så i dag, hvis man besøger børsen i New York,
står den stadig i bestyrelseslokalet.
Så vi fik den ide, at vi ville give dem en Gzhel-samovar.
-Her er et billede. -En Gzhel-samovar.
Vi havde det russiske flag.
Vi havde det amerikanske flag og Beeline-flaget over balkonen.
Hele Wall Street lukkede.
Vi deltog i alle mulige russiske kulturbegivenheder.
For første gang nogensinde fik vi russiske dansere ind på børsen.
På selve børsen var der russiske dansere.
Alle stoppede selvfølgelig for at kigge. Det var utroligt.
Jeg husker Augies far,
han virkede endnu mere begejstret end Augie.
Kan du huske din afsluttende replik i hver tale, vi holdt til roadshowet?
Hvad var din afsluttende replik? Kan du huske den på engelsk?
Du sagde én sætning.
Jeg kan prøve på at huske den.
Jeg huskede den udenad, men jeg har glemt den nu.
Augie, mind mig om den.
Ja. "Jeg ser frem til…
Jeg ser frem til en meget lys fremtid."
"Jeg ser frem til…"
"Til en meget lys fremtid!"
Ja.
Hver tale afsluttede han med: "Jeg ser frem til en meget lys fremtid."
Jeg ser frem til en meget lys fremtid.
-Ja. Det var hans kendetegn. -"Jeg ser frem…"
Jeg viftede også med armene.
Vi må have afholdt 120 præsentationer.
Hvornår blev du rig, Dmitrij Borisovitj?
-Kan du huske det? -Sådan tænker han ikke.
Jeg er en dårlig samtalepartner. Jeg kan ikke huske det.
Nej, sådan tænker han ikke. Der var ikke et specifikt øjeblik.
Jeg kan ikke huske det.
Jeg begynder at huske.
Lige et øjeblik. Jeg husker, hvad jeg husker.
Det var første gang,
jeg hørte, at jeg var rig.
Nogen sagde det til mig.
Vi kendte en mand, der hed Rosjetskin. Lenja.
Nogle gange tog jeg hjem, ikke fra lufthavnens undergrundsstation,
men fra Dinamo-stationen, så jeg kunne gå gennem parken.
Nogle gange gik jeg endda hele vejen hjem.
Engang mødte jeg Rosjetskin tæt på Dinamo-stationen.
"Dmitrij Borisovitj, hvad laver du?" spurgte han: "Hvorfor?"
"Ved du ikke, hvor velhavende du er?"
For mig var den her sætning…
Jeg havde slet ikke tænkt over det.
Da han sagde til mig:
"Du går omkring alene. Ved du, hvor velhavende du er?"
Jeg kunne ikke forestille mig at sælge VimpelCom-aktier.
Det havde intet med rigdom at gøre.
Hvordan skulle jeg sælge mine aktier? Det var utænkeligt.
Det ville være som at sælge et barn. Utænkeligt.
Jeg blev betragtet som en rig mand,
men kun af navn.
Sådan havde jeg det, jeg husker det tydeligt.
Var den tid let for dig?
Stødte du på problemer, modstand eller pres?
Gud velsigne dig, uanset hvad der skete.
I starten af 1990'erne, efter Sovjetunionens fald,
oplevede Moskva en stigning i voldelig organiseret kriminalitet.
Det var en kamp om "beskyttelse".
Bander ville have os under deres paraply og kræve aktier til gengæld.
Var det ikke skræmmende?
Der var perioder, hvor det var skræmmende.
Jeg kan godt huske, da jeg måtte have en sikkerhedsvagt.
-Hvornår? -Det vil jeg ikke sige.
En sen aften om sommeren ved midnatstid
var jeg på vej hjem ved Reknoj Voksal station.
Jeg konkluderede, at på mange måder var dr. Zimin mere naiv end jeg.
Det var en øde gade.
Kvarteret var ret mennesketomt.
En flok fyre kom hen til mig, og jeg lagde ikke mærke til dem.
Pludselig, helt ud af det blå,
træder et par fyre frem fra gruppen.
De går tæt på mig i absolut tavshed og slår mig i ansigtet
uden at sige et ord.
Helt tavst. Bang!
Jeg prøvede på at fjerne mig og blev ramt igen.
Jeg faldt, og de sparkede mig.
Jeg endte med blod ud over hele ansigtet.
Den tilstand kom jeg hjem i.
Da begyndte alle mulige teorier at vælte ind.
Det var tydeligt, at de ville skræmme mig.
Jeg skulle forstå, hvad de kunne gøre.
De slog mig kun i ansigtet, men de kunne være gået længere.
Vi oplevede gentagne gange, at der kom kriminelle på kontoret.
En gang måtte jeg flygte til USA i en fart.
En af vores tidlige partnere blev dræbt,
selv om han havde forladt firmaet.
Selv om jeg boede nær Chicago,
havde jeg aldrig oplevet noget lignende denne form for vold.
DEN RUSSISKE SKÆBNE
Jeltsin var væk, og Putin var trådt til.
Hvad syntes du om ham?
-Om Putin? -Ja.
Jeg kan næsten ikke huske det.
Jeg tænkte noget i retning af:
Han virker som en flink fyr, men han er tjekist.
"Tjekist" er et gammelt ord for sovjetisk hemmeligt politi,
forgængeren for KGB.
Dim kendte ordet godt fra sin tidlige barndom.
De er ikke anstændige mennesker. Jeg havde en svag mistanke.
Det, at han er tjekist, rejser en hel del spørgsmål.
-Godmorgen. -Godmorgen.
-Dmitrij Borisovitj, godmorgen. -Sid ned.
-Godmorgen, godmorgen. -Godmorgen.
-Godmorgen.
ZIMINS FOND
I 1935 blev min far anholdt.
Jeg hørte om det fra min "ekstra mor",
min barnepige, som kunne huske, at han blev anholdt og fortalte mig om det.
Hun fortalte mig halvt hviskende, hvordan de kom efter min far.
Sådan, at min mor ikke hørte det. Min mor forbød os at tale om det.
"Hvis bare din far var i live…"
De var et helt hold, der drak, spiste snacks og fortalte vittigheder.
Og nogen anmeldte det.
Jeg læste anklagen.
Så blev den offentliggjort.
Hvad er et dumt svin?
Ikke set som journalist, men fra et forskningsmæssigt synspunkt.
I dyreverdenen ser man af flere grunde
en øget aggression hos mange, især blandt hanner.
Aggression er et forsøg på at indtage en dominerende position
i ethvert forhold med andre.
Der findes individer i flokke, som ikke kan udvise aggression.
De er svage. De kan ikke gøre for det.
De evner kun at udvise aggression ved at nærme sig lederen, alfahannen.
Under hans beskyttelse, som det vil være i en abeflok,
kan de kaste afføring efter de stærkere individer.
Sådan danner de med tiden en bræmme af udskud omkring lederen.
Burde vi egentlig være mødtes?
Dim, en hemmelighedsfuld sovjetisk radiomekaniker
og intellektuel født ind i en familie, der kaldtes "fjender af staten",
mistede sin far i Stalins fangelejre.
Og jeg er amerikaner, søn af immigranter,
som mit land har givet alt. Vi virkede langt fra hinanden.
Selv kort før Dim døde,
kunne vi ikke forklare, hvad der havde bragt os sammen.
Fra begyndelsen var der øjeblikkelig respekt, endeløs loyalitet,
passion og en fælles følelse af eventyr.
Simple menneskelige kvaliteter forbandt os for evigt.
Dim blev endda gudfar til en af mine sønner.
Det dukkede bare op på Facebook:
"Hvad lavede erhvervsledere, da de var 18?"
"Dmitrij Zimin, grundlægger af VimpelCom."
"Dynasty Foundation. The Enlightener Awards."
Jeg har helt glemt det.
Skal jeg læse højt?
"I foråret 1951,
er vores store leder stadig i live, vores ven og læremester."
"Vi bor i socialt boligbyggeri i Bolsjoj Afanasjevskij Pereulok
med kø til at vaske sig i ved vandhanen i køkkenet og på det lille hus."
"Ordet 'toilet' blev ikke brugt, i hvert fald ikke i vores lejlighed."
"Der var heller intet toiletpapir."
"Man kunne få problemer, hvis man kom til at hænge
en avis op med et billede af statslederen på det lille hus."
"Der var intet badekar eller brusebad."
"Men jeg vidste allerede da, at jeg ville være radioingeniør."
"Og det blev jeg."
Du gode gud.
Jeg begyndte at fotografere i en ung alder.
Jeg gik vist i 7. klasse.
Jeg indgik en aftale med mine forældre om en enkelt nat.
Vi havde to værelser.
Jeg fik det ene værelse. Ingen måtte gå ind eller ud.
Gardinerne blev trukket for.
Jeg slæbte spande med vand ind, og havde særlige kar stående.
Når jeg havde opbygget et bjerg af fotos, gik jeg over til vandhanen.
Naboerne var forstående.
"Mit højdepunkt var et hjemmelavet tv."
"Det eneste i vores lejlighed."
"Jeg tjente penge på at reparere forstærkere og tv-apparater."
"Nogle gange blev jeg overvældet af tanker og følelser,
jeg ikke kunne dele med min familie."
Min mor. Hendes families efternavn er Doksjitskij.
For det første, selv før revolutionen,
kollapsede det jødiske bosættelsesområde.
Så jøderne flygtede i hast til Sankt Petersborg og Moskva.
Min mor var blandt dem.
Hun var stenograf og maskinskriver. En værdsat profession.
Jeg blev født til lyden af en skrivemaskine.
Lyden gav os liv.
24 timer i døgnet.
Jeg havde aldrig set hendes papirer.
Det eneste, jeg ikke vidste, var,
at før, hun mødte min far,
havde hun været gift. Jeg anede det ikke.
Min mor.
Hendes første mand blev også undertrykt. Ligesom min far.
Han døde.
Hun blev slæbt rundt til flere forhør.
At tale om politiske emner blev kategorisk undgået.
Hun havde lært af sine erfaringer.
Sådan…
Ruslands navn er Stalin.
Hvor får folk den kærlighed til deres hersker fra?
Vi bevidnede noget fuldstændigt vanvittigt,
hvor folk begyndte ikke kun at frygte,
men også at elske deres plageånder.
Et medlem af flokken frygter sin leder, fordi han kan gøre alt ved ham.
Det er lettere for ham at overleve
hvis han ikke kun frygter, men også elsker sin plageånd.
Det er lettere for ham at leve og formere sig,
hvis han elsker sin plageånd.
Hvad er dit oplevelse, hvis du skal være ærlig,
om den sidste rejse i vores liv?
Den er behagelig.
Ja.
Det giver mig ret til at ryge en cigaret.
Et kompromis.
Én cigaret, min skat, ikke?
En enkelt cigaret.
Jeg henter en cigaret, hvis jeg har en her.
Så vil jeg til gengæld have
fornøjelsen af at give dig smæk.
Fint.
Intet truer mit helbred længere.
Og du frarøver mig lykken. I hvis navn?
Hvorfor? Hvad er det her for et langt liv?
Det vigtige er livskvalitet.
Livskvalitet.
At nægte sig selv nydelse
bare for at opnå et bedre helbred?
Hvorfor? Hvad skal det helsehalløj til for?
For at leve længe?
Hvor meget længere? Hvorfor?
For hvad?
Er fysisk udødelighed opnåelig?
Det tror jeg ikke.
At forlænge livet kan være umoralsk.
Det kan man ikke.
Fornyelse af livet og ændringer i livet
er absolut nødvendige for dets fortsættelse.
Det er lige så destruktivt som konstant, uforanderlig kraft.
Lad os huske digtet "Borodino".
Ja, lad os det.
"Sig mig, gamle mand, havde vi en sag
Da Moskva stod i flammer
Og overgav sig til Franskmanden?
De gamle taler om laser
og de husker godt de dage!
I sagen lå alle russiske skikke
strøet omkring Borodino!"
En ting, ingen kender til, er,
hvordan jeg blev gift med Maja Pavlovna.
Hvordan det var. Jeg havde en ven, Valera Sotin,
og vi tog ofte på campingtur sammen om sommeren.
Han sagde: "Tag med på camping."
"Jeg har en ven, der er arkæolog, som arrangerer ekspeditioner."
"De betaler én for at tage på campingtur."
Et sted i Novgorod-provinsen.
Jeg var blevet ansat som chauffør der.
Jeg var meget glad for det.
En chauffør var en meget respekteret person.
De steder, hvor Maja udførte sine udgravninger,
var helt utrolige.
Min fars slægtninge.
Min døde far.
De boede i landsbyen Losinka,
som jeg husker som et af de lykkeligste steder i min barndom.
Huset i Losinka var fyldt med bøger.
Bøger var alt, der var tilbage
af rigdommene der. Det vidste jeg ikke dengang.
Jeg fandt senere ud af, at Zimin-familien var meget rige.
Vi er nødt til at forstå vores historie,
som endnu ikke er færdig.
For omkring 100 år siden
oplevede vi den her katastrofe i vores land.
Det er grundlæggende vejen til magten
for tjekisterne og kommunisterne,
som stadig har magten der, selv om de er i forklædning.
Det fordømte landet
til en meget beskeden række bedrifter.
Min bedstefar var en stor fabrikant.
Det var folk med en meget anderledes kultur.
Alexandr Gutsjkov, parlamentsmedlemmet,
var min bedstemors fætter.
Det blev holdt hemmeligt i familien.
Jeg kan huske, at på et tidspunkt i slutningen af Anden Verdenskrig,
fortalte min tante Lena mig, at i nogle af sine papirer
hvor man skulle opremse sine slægtninge,
rettede hun i sit efternavn, så Gutsjkov blev til Tutsjkov.
Han var leder af den provisoriske regering,
formand for den zaristiske duma,
det var utænkeligt at være i familie med sådan en.
Hele affæren blev mørklagt.
Fra dette dynasti er det eneste, jeg har tilbage,
Brockhaus' og Ephrons leksikon. En komplet unødvendig bog.
Det, der gør mig mest deprimeret,
og vækker en følelse af sorg,
er måske ikke engang den specifikke families historie.
Jeg har indtryk af, at Rusland blev skudt ned ved takeoff,
at det ikke kun var min families skæbne.
Også tusinder af andre familiers.
En enorm tragedie i landets historie fandt sted.
Rusland nåede ikke at lette.
Zworykins emigration kostede Rusland dyrt,
fordi tv dermed blev opfundet i USA, ikke i Rusland.
Det kostede Rusland, hvilket jeg var chokeret over at opdage,
flere gange værdien af landets årlige BNP.
Samme historie med Sergej Brin, en ung mand…
Han er medstifter af Google, så seerne ved det.
Det anslås, at det kostede to-tre gange Ruslands årlige nationalbudget.
Var det ikke for de her tragiske begivenheder,
ville det være et af verdens mest storslåede lande,
som ikke satte en ære i antallet af fremstillede kampvogne,
men i borgernes levestandard.
Det hele blev ødelagt. Skudt ned.
Eller folk emigrerede.
Hvornår dimitterede jeg og startede på universitetet? Jeg har glemt det.
Jeg dimitterede i 1954.
Ja, du er jo ung.
Og du er tre år ældre.
Jeg har helt glemt det.
Jeg blev færdig med første klasse… i 1941 eller 1942.
I 1942 blev jeg færdig med første klasse.
Så i 1952, 10 år senere, blev jeg student.
I 1952 begyndte jeg på universitetet.
Jeg har allerede sagt én gang…
at mit liv blev, som det blev,
ved et heldigt tilfælde.
Min mor lærte mig,
da jeg var 15 eller 16 år gammel
og skulle udfylde de første spørgeskemaer,
at jeg aldrig skulle skrive, at min far blev undertrykt.
Jeg skrev, at min far døde, da jeg var to år.
Det var sandt, jeg skrev bare ikke, hvor han døde, og at det var i Gulag.
Så havde jeg ikke set hverken luftfartinstitut eller radioafdeling.
Min mor tjekkede det.
Jeg gjorde, som jeg skulle, stak tungen ud,
udfyldte formularen og lavede en kopi til mig selv.
Efter det skrev jeg altid det samme på alle formularer.
MOSKVAS LUFTFARTINSTITUT
Det stod ikke noget sted.
I mit pas stod der, at jeg var russer.
Det er en vigtig del af min biografi.
Hvis jeg var registreret som jøde,
havde jeg næppe fået lov at besøge et elite-radarfakultet.
Der hang en antijødisk pogromlignende stemning i luften.
Instituttet lå ved Sokol-undergrundsstationen,
det sidste stop, og jeg måtte tage sporvognen.
Nogle gange gik jeg, andre tog jeg sporvognen,
men jeg blev efterhånden bange for at tage sporvognen.
Stemningen af pogrom hang i luften.
Jeg havde ikke modet til at benægte at have et jødisk ansigt,
især ikke hvis jeg var sammen med min mor, som tydeligvis var jøde.
Ydmygelsen var virkelig foruroligende.
Den kreds, jeg var tiltrukket af hele livet,
lige fra skoletiden,
fra skolen ved Starokonjushenny Pereulok,
til instituttet og så videre.
Jeg husker ikke meget
af samtaler angående magt andet end…
at afvise den.
Bitterhed.
Bitterhed og indignation.
Folk med interesse for videnskab
er forskellige i alle brancher.
Men de ender alligevel alle med at blive kaldt systemkritikere.
Uden kan forskning ikke udføres.
Hvorfor kom så mange systemkritikere fra fysik,
mens langt færre kom fra humaniora?
Skyldes det, at de blev udnyttet til systematisk tænkning til konspiration?
Det var det for dem, jeg kendte,
her og der blandt fysikere.
Måske skyldes det,
at i eksakt videnskab som fysik og matematik…
Der er noget vulgært ved det, jeg siger nu:
De kræver absolut ærlighed.
Innovatorer er som regel ikke konventionelt tænkende folk.
De er anderledes. De afviger politisk.
De er passionerede, og der er meget få af dem.
Hvordan de lever, og hvad de skaber, afgøres ikke kun af penge.
Vi får ikke succes,
hvis vi ikke udvikler respekt for uenighed over for andre.
1953. Jeg husker Stalins død tydeligt.
Du gode gud.
Skal jeg kalde det en tragedie, farce eller hån?
Jeg beholdt ikke avisen, da min far fik oprejsning.
Min mor fik hans løn i to eller tre måneder, det husker jeg ikke.
Hun var hysterisk.
Det skete samtidig.
Vi fik besked om oprejsningen og fik hans løn.
FREMAD TIL FORTIDEN
DEN RUSSISKE FØDERATION
Det, at han var tjekist, rejste helt klart mange spørgsmål.
Angående hvorvidt Rusland vil
bruge militær magt ikke sanktioneret af FN.
Vi vil altid holde os inden for international lovgivnings rammer.
Lad os sige det sådan her: Det, der sker nu, gør mig ked af det.
Det, der sker i landet nu, giver mig lyst til at græde.
Det føles, som om vi er blevet et helt andet land.
Dengang var det håbets tid,
og nu handler det bare om at overleve.
Husker du mødet for magtfulde forretningsmænd, som Putin deltog i?
Det fandt sted en måned efter Khodorkovskijs anholdelse
i oktober 2003..
Mikhail Khodorkovskij - engang Ruslands rigeste mand -
sad ti år i fængsel.
Nu er han en af oppositionslederne og bor i London.
Putin kom og sagde: "Alt er i orden, bare slap af."
Den berømte kongres i den russiske union af Industrialister og iværksættere,
der hilste Putin med et stående bifald.
I en avisartikel var overskriften:
"Højt og langvarigt bifald. Alle rejser sig for at undgå fængsel."
Hvad skete der der?
Augie kan måske tilføje noget.
Vi var overvejende et Moskva-baseret firma.
Virksomheden lå i Moskva.
Jeg gjorde en stor indsats dengang for at få licenser til regionerne.
Vi var nødt til at udvide til andre regioner.
Det ville have kostet en enorm sum penge.
Det stod ret hurtigt klart for mig,
at det at udvikle firmaet krævede en hel del penge.
Og at jeg ville miste aktiemajoriteten.
Hvis jeg skulle udvande kontrollen for at udvide firmaet,
ville jeg hellere forlade det helt.
Hvorfor forlod du virksomheden, lige da den var ved at eksplodere?
-Det var i 2001, så vidt jeg husker. -Det skete på fuldt oplyst grundlag.
En meget vigtig faktor var,
at den politiske situation havde ændret sig.
Der var mange faktorer, og de spillede ind på samme tid:
Putins folks fremgang fra Sankt Petersborg,
og fremkomsten af visse embedsmænd,
der befandt sig i en interessekonflikt.
De regulerede erhvervslivet på den ene side,
og på den anden side var de selv erhvervsledere.
Putins ven Leonid Reiman, tidligere minister for kommunikation.
Han blev dømt i 2008 på De Britiske Jomfruøer.
Domstolen i Zürich konkluderede, at han forbrød sig mod russisk lov.
Der er en konkurrent, der får det hele.
De vil ikke give dig noget.
Det var en blindgyde.
Jeg indså, at vi stod over for et regeringsindgreb,
hvis mål var at skade vores virksomhed. Vi kunne se det ske.
Reiman var minister,
og samtidig havde han sit eget mobilfirma med base i Sankt Petersborg.
Han hjalp aggressivt med at udvikle firmaet,
han selv havde aktier i. Det var ikke engang hemmeligt.
Desuden, straks han blev minister,
fik firmaet gratis licens til hele Rusland.
Hvilket selvfølgelig er helt utænkeligt.
Da det var sådan,
stod det klart, at vi mistede konkurrenceevne netop
på grund af den skamløse udnyttelse
af offentlige ressourcer til hans firma.
Det var ren gangstervirksomhed.
Han var minister og virksomhedsejer,
og administrativ magt blev brugt til at gavne hans firma.
Det skete helt åbenlyst, og jeg kunne intet gøre.
Vi blev direkte angrebet.
At håndtere den slags problemer
var noget helt andet end den organiserede kriminalitet i 90'erne.
Galskaben og dens intensitet havde ændret sig.
Alt stod klart for mig.
Så næsten samtidig
med salget af aktierne,
og overgivelsen af kontrollen, indgav jeg min opsigelse.
Det hele ledte frem til det.
Jeg besluttede, at jeg hellere ville gøre det selv
end lade andre gøre det mod mig.
Alt dette skete trin for trin,
og vi nærmede os gradvist det punkt,
hvor vi ikke længere reelt er en føderation,
men en unitarisk stat.
Forfatningen er fuldstændigt dysfunktionel.
I de samme hænder ligger både den politiske magt
og kontrollen over alle magtens elementer:
Den lovgivende, udøvende og dømmende.
Og de primære økonomiske indtægter fra olie ligger i samme hænder.
Jeg husker, da Boris Nemtsov, en mand, jeg respekterer…
Boris Nemtsov, Ruslands tidligere vicepremierminister
og oppositionsleder, blev skudt og dræbt i 2015 på gaden ved Kreml.
…Han sagde, at han nu ville sidde med trodsig mine,
når nationalsangen blev spillet.
Det var også meget smertefuldt for mig.
Sådan tænkte han.
Han var instinktivt klog nok til at sige: "De er på tide."
Og det var den større beslutning, ikke at være færdig med VimpelCom,
men at sige: "Jeg dropper kommerciel aktivitet."
"Jeg vil hellige mig filantropi 100 procent."
"Jeg vil ikke længere arbejde forretningsrelateret."
Det er usædvanligt.
En helt ny karriere.
Et helt nyt liv.
Måske.
Måske, måske.
Mine venner!
Den næste vigtige fase i mit liv var pensionen.
Fra 2001 til 2016 handlede det om filantropi,
via Dynasty Foundation.
Jeg var ikke milliardær.
Jeg var millionær, endda multimillionær,
men jeg var ikke milliardær.
Lang historie kort, jeg oprettede en fond,
som bestod af 90 procent af alle mine penge.
Der var meget strenge betingelser om,
at modtagerne af pengene
ikke kunne være mig, mine arvinger eller slægtninge.
Alt gik til velgørenhed.
Min søn og kone støttede beslutningen.
Da jeg gav alle mine penge til fonden,
var de ikke længere mine.
Så længe de var mine, ville de æde mig op indefra.
Hvad fanden?
Når man har besluttet sig og har givet dem væk…
-Jeg forstår. -Det brænder broen.
Jeg oprettede Dims fond
og sikrede, at der var gennemsigtighed, så den kunne vare evigt.
RUSLAND
Dim besluttede sig for at forære 90 procent af sin formue væk.
Hans søn mistede dermed penge, men det generede ikke Boris.
Han støttede ideen helt og holdent.
Dengang gav ingen deres penge væk,
bortset fra Warren Buffett, som gjorde det samme år.
Fonden opererer på grundlag af en instruktion,
der blev nedskrevet fra begyndelsen,
nemlig at fonden er dedikeret til at støtte
ikke forskning, men forskere.
Den er dedikeret til at støtte intelligente mennesker.
I forskning er det lettere at identificere
en talentfuld, intelligent person, end det er inden for andre områder.
At bruge penge. Hvad brugte jeg pengene på?
Der var Dynasty Foundation.
Der var Enlightener Award, som stadig uddeles i dag.
Det har været fantastisk.
Jeg føler mig som en hæderlig mand.
I mytologien, sikkert ikke kun i vores russiske mytologi,
blev det at tjene penge betragtet som en synd.
VimpelCom tjente selvfølgelig penge.
Selskabet var børsnoteret.
Men det var forbundet med en slags glædelige, lette følelser.
Intet som Mefistofeles' "Folk dør for metal."
"Satan fører ballet an." Sådan var det slet ikke.
Det var ikke destruktivt, men en ny og interessant,
næsten hellig handling.
I Rusland mødte jeg mange succesfulde forretningsmænd
og velhavende mennesker.
Jeg så, at mange af dem tjente penge, ikke for at blive rigere,
men for at virke sejere end andre.
Jeg så, hvordan penge blev et redskab til at nærme sig magthavere.
Men hverken magt eller den konstante alfahan-konkurrence inspirerede Dim.
Han havde brug for at skabe noget unikt, noget, der ville skabe forandring.
Mange af dem, jeg mødte, havde lederevner og talent ligesom Dim,
men Dim havde noget andet:
En svaghed. Hans store hjerte.
Jeg har altid betragtet…
mit arbejde på en ret egoistisk måde.
Jeg har gjort det, jeg nyder.
Skæbnen har gjort, at det at gøre gode gerninger er det, jeg nyder mest.
Gudskelov for det.
Filantropi og alt det.
Jeg kan kun være skæbnen taknemmelig for,
at jeg fik lov til at udføre det her arbejde og nyde det.
Jeg er hedonist.
Og forresten den eneste russer, der har modtaget Carnegie Medal of Honor.
Hvad?
Den eneste russer, der har modtaget Carnegie Medal of Honor.
Ja, ja.
For filantropi. Det glemte jeg.
Ja. Det glemte jeg. Ja.
For filantropi.
Efter at Dim solgte sine aktier, solgte jeg også gradvist mine.
Jeg vendte hjem og besluttede mig for at blive politibetjent.
Som barn havde jeg aldrig drømt om at blive betjent.
En kær ven fra Chicago
sad i bestyrelsen for en nonprofit-politihelikopterenhed.
Han bad mig skabe en forretningsmodel til dem,
så de ikke konstant skulle tigge om penge til brændstof.
Det begyndte som en forretningsopgave,
men en dag spurgte chefen mig, om jeg ville være politibetjent.
Jeg sagde ja. Men jeg tilbragte ni måneder på politiskolen som kadet,
selv om jeg var 44, og alle andre var 20.
I dag ser jeg nok først og fremmest mig selv som betjent
og sekundært forretningsmand.
Det er min politimesters mærke, jeg bærer på med min uniform.
Mit stjernenummer er nummer syv.
Vi har 11.000 betjente i Chicagos sheriforganisation,
så jeg er nummer syv.
I politiet er der tradition for,
at når man træner med hinanden, udveksler man mærker.
Du og jeg har været igennem ret fantastisk træning
sammen i vores virksomhed.
Så jeg vil dele det her mærke med dig.
Mine besøg i Moskva blev mere og mere sjældne.
Som de fleste udlændinge bemærkede jeg jeg ikke de store forandringer før 2014.
Jeg så kun, at forretningen voksede.
Men alt ændrede sig, da Rusland annekterede Krim.
Da indså jeg, at Dims vision om sit lands fremtid
fuldstændigt modsagde Ruslands nye kurs.
Jeg, vi, følger med stor interesse det, der sker i Ukraine.
Vi beder: "Om Gud vil, må alt lykkes for jer!"
Det er ekstremt vigtigt, at skillevejen er tydelig.
Den politiske skillevej.
Om Gud vil, må det gå jer godt.
Det er ikke kun jeres sag, det angår også os.
Jeg havde været urolig på grund af vores regering før,
men Krim var et hårdt slag for mig.
Krim var…
på sin vis en personlig fornærmelse.
Hvordan kunne det ske?
Der blev givet garantier til Ukraine.
De garanterede deres integritet.
Komplet krænkelse.
Dynasty Foundation blev stemplet som fremmedagent.
Det var ærligt talt et chok for mig.
Efter massevis af bøger, der er blevet udgivet,
efter de mange penge, der blev investeret
i videnskab og til støtte af talrige projekter.
Hvordan havde du det, da du hørte om det?
Jeg blev dybt fornærmet.
Jeg forstår.
Dmitrij Zimins fond var en af de første stemplet som "fremmedagent" i 2015.
De måtte afbryde uddannelsesprogrammer for tusindvis af lærere og forskere.
Modtog man et legat fra en fremmedagent risikerede man at få samme prædikat.
Dermed kunne Zimin ikke geninvestere den indtjening,
han havde i Rusland, til gavn for landet.
Jeg var fornærmet og forarget.
Jeg sagde: "Gud, hvordan kan det ske? Jeg er herfra, fra Arbat."
"Hvad sker der?"
Det var foragteligt.
Det var det.
Ifølge loven skulle jeg sætte det her mærkat overalt
som betegnede en fremmedagent.
Hvis en fond…
samler penge ind til et eller andet og får at vide,
at den er stemplet som fremmedagent, er det på sin vis forståeligt.
Men at en fond, som ikke samler ind, men donerer penge,
skal kalde sig en fremmedagent,
er komplet meningsløst og en hån.
Det gav ingen mening for mig.
Det er alt sammen meget trist.
Det er så trist.
Problemet bundede i, at min søn, Boris,
finansierede oppositionen.
Betalte I virkelig for at sende Navalny til udlandet?
Ja. Boris stod for finansieringen, men pengene var mine.
Kommer han tilbage? Er det nødvendigt?
Jeg tror, han kommer tilbage. Han er en modig mand.
Men jeg er ikke sikker på, at det er nødvendigt.
Hvad bør han gøre nu, hvis man spørger dig?
Han skal gøre alle de ting, han har gjort indtil nu:
Tale, skrive og modsige.
Aleksej Navalny, den russiske oppositionsleder,
blev dræbt i et russisk fængsel i 2024.
I 2021, da han var 88 år,
rejste Dim til udlandet for at besøge sin søn, Boris,
som var flygtet fra Rusland for at undgå politisk forfølgelse.
Kort efter Dim rejste, modtog hans barnebarn en stævning til ham,
der indkaldte ham til afhøring.
Det er en mørk afspejling af Ruslands nuværende klima:
Dim havde nok ikke kunnet vende tilbage uden at blive anholdt.
Dims livsrejse var forbundet med en historisk cyklus
i Rusland i det 20. århundrede.
Næsten 100 år efter første gang, staten splittede Dims familie ad,
skete det igen.
-Dmitrij Borisovitj, et øjeblik. -Ja.
Tag de her. Vi går snart.
Ja, lad os få det klaret.
-Tag dem hellere, før vi går. -Ja.
Tak.
Jeg elsker Moskva højt. Jeg er moskovit.
Det sker ofte…
at jeg savner Moskva selv nu.
Men samtidig, når man hører nyhederne…
Så begynder længslen
efter Moskva at komme i karambolage
med ens sunde fornuft.
Det er en af de mest deprimerende følelser
jeg har haft på det seneste.
Jeg er født i Arbat i Moskva.
Hele mit liv er der.
Jeg ser meget smukke steder her.
Men alligevel er der ikke et sted, hvor…
jeg har den der…
fantastiske, utrolige, nostalgiske følelse,
som når jeg går ned ad gaderne i Arbat.
Sivtsev Vrasjek, Starokonjusjennaja, Vlasjevskij.
Når man taler om det, lyder det banalt.
Man kan ikke rigtigt beskrive det.
Man kan ikke få helt samme følelser,
uanset hvor smukke steder man besøger.
Rom og London er smukke byer.
Men den her følelse…
af levet liv, den findes kun der.
"Ja, det sætter sig. Jeg har forladt
mit fødesteds marker for altid
Ikke længere vil raslende popler kaste
deres bevingede blade ned over mig
Det gamle hus synker lavere uden mig
Min gamle hund døde for mange år siden
Gud har dømt mig til at dø
I eksil væk fra Moskvas gader."
Jeg er meget patriotisk i den forstand,
at jeg ikke skammer mig mere over noget andet land end mit eget hjemland.
Jeg er nok forfærdet, men jeg skammer mig kun for mit hjemland,
ikke for nogen andre.
Patriotisme har forskellige facetter.
Kærlighed til stammen, kærlighed til lederen,
som måske er grusom, men som er ens leder.
Denne kærlighed bliver hurtigt til xenofobi,
til had til naboerne.
Det er der, faren ligger.
Det kompleks blev kaldt patriotisme i stenalderen,
og siden blev det kærlighed til staten, kærlighed til lederen.
Der findes en anden form for patriotisme.
Den er næsten som at elske sine forældre
og at elske sit fødested.
En øm kærlighed til sine nærmeste omgivelser.
Hvilke interessante ting kan man tage med og bringe tilbage til sit land?
Den første kærlighed er stolt. Stolthed af ens stamme.
Den anden kommer af at lære af verden.
Det er de to former for patriotisme.
Jeg mistede troen for længe siden.
Jeg forstår, at vi lever i en autoritær stat
med alt, hvad det fører med sig.
Og i et politisk system, som intet valg vil ændre.
Bør investorer være på vagt
over for russiske tropper, der går ind i Ukraine?
De talte om muligheden for, at russiske tropper gik ind i Ukraine.
i begyndelsen af året. udførte vi Zapad 2021-øvelserne,
men som I kan se, skete det ikke.
Ingen mand, det ved Gud, bør have magten ret længe.
Han må ikke have enevældig magt.
Det var en stor opdagelse:
Adskillelse af magt og overførsel af magt.
Krige opstår kun, når nogen regerer på ubestemt tid.
Jeg har besluttet at udføre en særlig militæroperation.
Vores planer omfatter ikke besættelse af ukrainske territorier.
Hvad skal der til for at starte en krig
mellem England, Frankrig og Tyskland?
Ganske simpelt: En livslang leder.
Så er der krig.
Der er cirka 200 nationer i verden.
Nogle af dem har atomvåben
i stadigt stigende antal.
Nogle af dem
er i en tilstand af barbarisk fjendskab med deres nærmeste naboer.
Nogle af dem er autoritære regimer,
hvor beslutningen om at bruge de våben eller knuse en forhadt nabo
stort set er op til én person.
Folk spørger, hvor stabil en sådan verden kan være
i 100 år? Kan sådan en verden være stabil?
Det virker meget ustabilt.
Angående atomoptrapning:
Vi startede ikke denne retorik.
Vi har vores taktiske atomvåben, som er tre eller fire gange kraftigere
end bomberne kastet af amerikanerne
i Hiroshima og Nagasaki.
Tre eller fire gange kraftigere.
Vi har mange flere af dem end der er i Europa,
selv hvis amerikanerne medregner deres fra USA.
Vi har stadig mange gange flere.
Aggression mod Rusland fra lande uden atomvåben
men med deltagelse eller støtte fra et land med atomvåben
mener vi bør betragtes som et fælles angreb på Den Russiske Føderation.
Det samme gælder, hvis fjenden med konventionelle våben
skaber en kritisk trussel mod vores suverænitet.
Kun et samfund,
der i sin sjæl formår at erstatte
kærlighed til nationen med kærlighed til folket…
Kun sådan et samfund kan garanteres en lang levetid.
Et samfund, der er gennemsyret af had,
kan ikke være stabilt eller bæredygtigt.
Det er den kolossale udfordring, der venter os.
Kun et humant samfund
kan forvente at eksistere i meget lang tid.
DEN SIDSTE REJSE
Jeg indså, at dette ville blive min sidste rejse.
Jeg er trods alt 88 år gammel.
Så den er ret sikker.
Alt i alt har jeg det ret godt.
Fader, jeg er glad for, at vi alle er her.
Jeg troede ærligt talt ikke, det var muligt.
Tak, Augie, fordi du kom.
For omkring ti år siden, tror jeg, tænk, at det er så længe,
bad du mig skrive en bog
om VimpelCom og mit syn på det, min oplevelse.
Jeg er tættere på, men er ikke færdig endnu.
Den er ikke udgivelsesklar, men jeg har skrevet…
Jeg mangler kun ét kapitel, så er jeg færdig.
Før jeg skulle flyve hjem
gav Dim mig sin opdaterede selvbiografi,
og jeg fortalte ham om min næsten færdige bog
om vores fælles historie.
Om få måneder, når Rusland bomber Kiev
og ødelægger hele byer og familier,
må jeg omskrive slutningen.
Den russiske del af firmaet, Dim og jeg grundlagde for 30 år siden,
kan nok aldrig igen blive en del af den globale erhvervssfære,
mens de ukrainske og internationale afdelinger
fortsat trives og er aktive.
Jeg vendte tilbage til bestyrelsen
for at genoplive den pionerånd, der definerede os i 1991.
I krigens tredje uge tog jeg for første gang til Ukraine
på en privat politimission.
Vi forpligtede os til at hjælpe Ukraine og har ydet frivillig indsats siden.
Underskriv her på russisk, så oversætter jeg til engelsk.
Godt.
-Når du er klar. -Et øjeblik.
Boris, min hånd ryster så meget,
at jeg ikke har kunnet skrive i et år.
-Okay, jeg skriver under. -Godt.
Lad mig sige det sådan, ret mig endelig,
"Kære Augie…"
"Kære Augie, jeg beder dig overveje at stå anført som medforfatter
på denne bog,
ligesom du er medforfatter på min skæbne."
-Smukt udtrykt. -Du store.
"Medforfatter" skrives sammen.
Hvordan du blev medforfatter på min skæbne.
Jeg kan ikke. Pokkers.
Du kan godt.
Det bliver så grimt. Jeg kan ikke.
Senere. Jeg signerer den senere.
-Godt. -Godt.
Fantastisk, tak.
Lad os læse lidt.
Farvel, min ven Farvel
Min kære, du er i mit hjerte for evigt
Det var forudbestemt, at vi skulle Skilles og mødes igen en dag
Farvel, min ven Ingen håndtryk
Ingen tårer, ingen rynkede bryn
Der er intet nyt ved at dø i dette liv
Ej heller noget nyt ved at leve
Lige før sit livs afslutning
samlede Dim et hold kolleger, forskere og intellektuelle på Cypern.
De havde arbejdet med Dims fond i mange år.
Der forestillede de sig nye filantropiske mål.
Skål for glæden ved at lære, for oplysning,
hvilket er sundt, ikke kun for de oplyste,
men også for dem, der oplyser. Tillykke!
Lige før jul i 2021,
slog jeg følge med Dim og Boris på deres sidste tur til Schweiz,
hvor aktiv dødshjælp er lovligt.
Dim havde bestemt sig for at gøre brug af det før 2022.
Det er sundhed og velvære, ikke?
Han ønskede at forlade verden fredeligt og på det rette tidspunkt.
Hans timing var enestående.
Vi var meget forskellige på mange måder.
Dim var en stålsat ateist, og jeg var kristen med tro på Gud.
I starten var det næsten umuligt for mig at acceptere hans død.
Trods mine forsøg på at tale ham fra det,
forblev han beslutsom og havde travlt.
Vi troede begge på betydningen af fri vilje
og individets ret til at råde frit over egen eksistens.
Det gjorde det lettere at acceptere det.
Det her er vores afskedsbillede.
Den her sidste rejse markerer afslutningen
på min personlige historie- med Dim og post-Sovjet-Rusland.
Ringen er sluttet for den historie, vi delte.
Alt, der blev opnået
i løbet af det kortvarige venskab mellem USA og Rusland,
bliver nu ødelagt, bortset fra vores forbindelse.
Hvis jeg var yngre, hvis jeg var ung…
Jeg mener,
at en af de vigtigste opgaver,
alle intellektuelle mennesker, intelligentsiaen i verden har,
er at uddanne andre.
Generelt er det ikke ligefrem prægtigt at være en gammel mand.
Mine ben er ikke så stærke mere.
Der er altid noget i vejen.
Ja.
Men der er noget positivt ved det hele,
for man kan se sin horisont,
og man har lyst til at råbe: "Venner, I skal leve livet."
Tænk over det.
Præcis to måneder senere, i februar 2022,
invaderede Rusland Ukraine.
Maya levede et år længere end Dim.
De blev begravet sammen på Cypern.
Zimins fond fortsatte med at støtte videnskab og forskere
ved Universitetet i Tel Aviv, Technion og Arizona State University.
Siden 2022 har fonden opereret i Ukraine
for at støtte ungdomsuddannelse ved frontlinjen
og genopbygge biblioteker og skoler.
Vi kan ikke nævne vores kolleger i Rusland,
der også arbejdede på projektet, af hensyn til deres sikkerhed.
Tekster: Josephine Ulnits