Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ALEKSEI NAVALNYI 23. JOULUKUUTA 2021
RANGAISTUSSIIRTOLASTA NRO 2 (IK-2) POKROV, VENÄJÄ
"Kun tapasin Dmitri Borisovitš Ziminin eri tapahtumissa,
mietin aina, miten upea ihminen hän oli.
Jos en olisi varma hänen olemassaolostaan,
olisin luullut, että hänet on luotu roolimalliksi."
Tämä vanha mies on nimeltään Dim.
Hän on venäläinen ja minä amerikkalainen.
Olemme olleet ystäviä yli puolet elämästäni.
Tapasimme Neuvostoliiton romahduksen aattona,
kun Dim oli 58 eli saman ikäinen kuin minä nyt.
MOSKOVA, VENÄJÄ
Olen Dmitry Zimin. Esiinnyin ohjelmassa, jonka nimen olen jo unohtanut.
Satuin muuten syntymään vuonna 1933.
Tämä on uskomatonta. Hän oli amerikkalainen,
tarpeeksi nuori ollakseen poikani. Meistä tuli elinikäiset ystävät.
Hänen venäjänsä on yhtä hyvää kuin -
minun englantini.
COOKIN PIIRIKUNNAN SERIFFI
JOULUKUU 2021
EUROOPPA
Joulukuussa 2021 viikkoa ennen joulua Dimin poika Boris soitti minulle.
Hän kutsui minut Chicagosta Dimin huoneeseen -
vuokra-asunnossa kaukana Kyproksella.
Kongressissa, senaattorin toimistossa.
Siellä Dim kertoi suunnitelmastaan.
Vuoden lopussa hänelle tehtäisiin eutanasia Sveitsissä.
ELÄMÄN VIIMEISET KOHTAUKSET JA AIKA
Pyysin tulla haudatuksi monoissa.
Tässä on hautakivi, kuva -
ja kaiverrus:
"Tämä tilaaja on katkaistu."
Vuonna 1992 kahden supervoimamme lyhyen ystävyyden aikana -
rakensimme menestyneen telealan yrityksen, VimpelComin.
Siitä tuli ensimmäinen venäläinen pörssiyritys -
ja ensimmäinen televiestintästartup New Yorkin pörssissä -
tehden meistä molemmista varakkaita.
Kolmekymmentä vuotta sitten odotimme valoisaa tulevaisuutta.
Kaksi kuukautta ystäväni kuoleman jälkeen -
Venäjä hyökkäsi Ukrainaan.
Olin hiljaa kiitollinen, ettei Dimin tarvinnut nähdä sitä.
Hänen ei tarvitsisi todistaa hirmutekoja,
joita näin Venäjän armeijan tekevän Kiovan alueella.
Dimin kotimaan Venäjän ja minun Yhdysvaltojeni vauras tulevaisuus,
josta unelmoimme 90-luvulla, oli poissa.
Tarinastamme tuli katkera kronikka-
amerikkalaisen unelman ja venäläisen kohtalon yhteentörmäyksestä.
KOLME KUUKAUTTA ENNEN DIMIN EUTANASIAA
Kun katson tätä kuvamateriaalia, en tiedä, mitä ajatella.
Oliko Dim antanut meille vihjeitä suunnitelmistaan?
Olisimmeko voineet selvittää sen?
Tämä on luultavasti viimeinen matkani.
Syyskuussa Dim kutsui meidät "viimeiselle matkalleen".
Oletin, että se oli vain vanhan miehen tapa kuvailla seikkailua.
Ehkä risteily.
Dim lähti Venäjältä tammikuussa 2021,
juuri kun Venäjän oppositiojohtaja Aleksei Navalnyi pidätettiin.
Yli 12 vuoden ajan Dimin perhe tuki taloudellisesti Navalnyia -
ja muita asioita, joita heidän maansa vastusti.
Venäjällä Dim oli ainoa, joka teki sitä avoimesti.
Augie-kulta, et ole muuttunut yhtään -
viime näkemästä.
Kolme kuukautta ennen avustettua itsemurhaansa -
kukaan ei tajunnut, että Dim oli järjestänyt -
viimeiset päivänsä huolellisesti.
Hänen vaimonsa Mayan ottaminen mukaan ei ollut helppoa,
mutta se merkitsi hänelle paljon.
Hän kutsui myös elokuvaohjaajaystävänsä -
kuvaamaan ja jättämään muistoja lapsenlapsilleen.
Kuva, jota kaipasin. -Niin, sinun kuvasi.
Niin. -Kyllä.
Tämä on hulvatonta.
Muistat kaiken! Sinun muistisi… -Muistan kyllä.
Se on todella hyvä.
Plexsysin järjestelmät ovat takana. Tuolla on Plexsys.
Voinko kertoa tarinasi, Dim?
Hän olisi sanonut "kyllä".
Olen miettinyt, miksi hän päättää elämänsä omilla ehdoillaan -
ja miksi hän teki sen ennen vuotta 2022.
Dimillä oli syöpä, mutta se ei ollut parantumaton.
Hänen muistinsa heikentyi, mikä kauhistutti häntä.
"Mitä järkeä on elää ilman muistojani?" Dim kysyi.
Mutta eniten hän pelkäsi todistavansa uuden laajan sodan puhkeamista.
Sodan, josta USA varoitteli päivittäin tuona syksynä.
Innostuin.
Saisinko konjakkia? Vähän.
Kippis, herrat!
Käteni tärisee kamalasti.
Tärinä lakkaa, kun otan drinkin.
Tarinamme alkoi 80-luvulla, kun Venäjä oli yhä osa Neuvostoliittoa.
Dim oli huippusalainen radioinsinööri,
joka kehitti USA:n vastaista ohjustutkajärjestelmää.
USA ja Neuvostoliitto olivat olleet vihollisia jo vuosikymmenien ajan.
Useimpien yhdysvaltalaisten mielestä Neuvostoliitto oli pahan valtakunta.
Mutta sitten aivan yllättäen -
uusi johtaja Gorbatšov ravisteli pakkaa perestroikalla,
purki Berliinin muurin ja hajotti kommunistijärjestelmän.
Yhtäkkiä loputon kilpailu sotilasteknologiamme välillä pysähtyi.
Katsotaan yhdessä ihmiskunnan kirkasta tulevaisuutta kohti.
Kiitos.
Meidän on ymmärrettävä, että elimme totalitaarisen hallinnon alla.
Totalitaarista hallintoa ei ole olemassa ilman vihollisia.
Toivotin Gorbatšovin tervetulleeksi alusta asti.
Minusta hän oli erittäin miellyttävä.
Gorbatšov ja hänen uusi ajattelutapansa.
Hän mullisti politiikan.
Olin 22-vuotias toisen vuoden opiskelija Stanfordissa.
Kävelin yliopiston kampuksella,
kun ohitin slaaviosaston oven.
Näin kyltin, jossa mainostettiin tulevaa matkaa Neuvostoliittoon.
Jostain syystä se kiehtoi minua.
Olin yhtäkkiä Moskovassa samaan aikaan, kun Neuvostoliitto sai tietää,
mitä perestroika tarkoitti.
Ensimmäinen diilini oli vaihtaa Walkman-soitin kuulokkeilla -
Bolshoi-teatterin lippuihin.
Silloin en tiennyt yhtään,
mikä toinen diili olisi.
KYLMÄ SOTA
Elämässäni on ollut kolme tärkeää ajanjaksoa.
Ensimmäinen kesti 30 vuotta.
Työskentelin sotilasteollisessa laitoksessa:
Mints Science Institutessa.
Olin valtavan radioaseman varasuunnittelija.
Oletko nähnyt siitä kuvia?
Tämä on Moskovan ohjuspuolustusjärjestelmän tutka-asema.
Ohjuspuolustusjärjestelmät kehitettiin yhteistyössä amerikkalaisten kanssa.
Kyseessä oli kuuluisa Brežnevin ja Nixonin sopimus.
Tärkein tapahtuma Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain suhteen kehityksessä,
oli Neuvostoliiton kommunistipuolueen keskuskomitean pääsihteerin,
Leonid Brežnevin vierailu Yhdysvalloissa.
Kylmän sodan pelosta huolimatta -
Neuvostoliiton johtajan -
ja Yhdysvaltain presidentin näki samassa helikopterissa.
Olin silloin seitsemän tai kahdeksan.
Kymmenen vuotta aiemmin vanhempani muuttivat Meksikosta ja Kolumbiasta -
Yhdysvaltoihin mukanaan 24 dollaria.
Tämä tapahtui Kuuban ohjuskriisin jälkeen,
kun Venäjä alkoi ensimmäistä kertaa kiristää ydinaseilla.
Isäni, korkeasti koulutettu insinööri,
työskenteli väsymättä eri töissä.
Jonkin aikaa hän tankkasi yötä päivää rakentaakseen uuden elämän lapsilleen.
Nixonin ja Brežnevin kuuluisan sopimuksen mukaan -
kumpikin saisi yhden ohjuspuolustusjärjestelmän.
Vierailu johti uusiin Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain välisiin sopimuksiin,
kuten sopimukseen ydinsodan estämisestä.
Päätimme sijoittaa -
ohjuspuolustusjärjestelmämme Moskovan ympärille.
Amerikkalaiset päättivät käyttää ohjuspuolustusjärjestelmäänsä paikassa,
jonka nimeä en muista,
Siellä, missä heidän Neuvostoliittoa kohti suunnatut ohjuksensa sijaitsivat.
Se on iso pelto.
He vartioivat paikkaa,
ja me vartioimme Moskovaa,
mikä oli yleisesti ottaen mahdoton tehtävä.
Yhdysvaltain laukaisulaitosten tuhoaminen,
jotka siis kestivät -
kuuden kilogramman kuorman neliösenttimetrillä,
vaatisi suoran osuman.
Heillä oli vahva suojaus.
Toisaalta Moskovan tuhoaminen vaatisi vain -
yhden läpäisevän raketin.
Moskova voitaisiin tuhota yhdellä vetypommilla,
joten Moskovan ohjuspuolustusjärjestelmä oli -
pelkkää rahan tuhlausta. Ei minkäänlaista puolustusta.
Seniili ja sairas Brežnev asui Moskovassa.
Rakensimme kaupungin puolustusjärjestelmää -
samaan aikaan kun amerikkalaiset, joiden järjestelmä oli Safeguard,
suojelivat strategisia ohjuksiaan.
Ohjustorjuntajärjestelmä tehtiin vain Moskovan ympärille.
Sitä paitsi -
huolimatta siitä, että on kulunut vuosikymmeniä,
en ole varma, voiko tätä kaikkea edes kertoa.
Vaikka täällä ei ole mitään sellaista.
Olkaa varovaisia tämän tiedon kanssa.
Salamyhkäisyyden ilmapiiri oli tukahduttava.
Salamyhkäisyys ja joskus täysin naurettava salailu -
olivat tärkeämpiä kuin tehokkuus.
Miksi PhysTech Institute on tuottanut niin paljon neroja?
Paljon enemmän kuin fysiikan laitos.
Kysyin samaa itseltäni. Tunsin sieltä paljon ihmisiä.
Se johtui kulttuurista.
Sisäänpääsy oli lähes vapaa.
Naapurissa oli kirjasto.
Heillä oli erilainen elämä.
Tavallaan -
olin kateellinen heille.
Totta kai. Tietääkseni olit täysin salaista henkilökuntaa.
Täysin suljettu.
Etkö voinut lähteä ulkomaille?
En tietenkään! En ikinä!
Kaikki Neuvostoliiton salaiset paperit -
olivat joko salaisia, huippusalaisia tai erityisen tärkeän huippusalaisia.
Jotta pääsi käsiksi "erityisen tärkeisiin" asiakirjoihin,
piti olla tämä lomake.
Salakuuntelu oli täysin virallista.
Koko järjestelmä oli surkea.
Kaikki kulminoitui siihen,
että ennen kuin saatoin soittaa toiseen kaupunkiin toimistostani,
minun piti soittaa viranomaisille ja sanoa,
että tilasin kaukopuhelun.
Minua kiellettiin käymästä valvomatonta keskustelua asunnostani.
Näkeekö joku? Kuka tietää? Teoriassa kyllä.
Olin suurimman osaston johtaja,
pääsuunnittelija ja tieteen tohtori, en kommunistipuolueen jäsen.
En ole koskaan ollut jäsen.
Löysin sen.
Minulla on paljon…
On pakko sanoa,
että tehdäksemme enemmän panssarivaunuja kuin muu ihmiskunta,
olemme pääasiassa tuhonneet maan.
Valtio ja yhteiskunta ansaitsevat kunnioitusta,
kun ne luovat kunnon elämän kansalaisilleen.
Milloin koit, ettet ole neuvostoliittolainen?
Elokuussa 1968…
…kun näin tankkimme Prahassa.
Silloin viimeiset Komsomol-illuusiot katosivat.
Tajusin hyvin selvästi, että roistot johtivat kotimaatani.
UUSI TOIVO
Jos kalenteriin merkitään -
historian kirkkaimmat ja synkimmät päivät,
merkitsisin valoisiksi päiviksi ajat, jotka toivat meille -
jotain vapauden kaltaista - 90-luvun.
Silloin syntyi vapaa Venäjä.
Tai ainakin askel kohti vapautta Venäjällä.
Gorbatšovin vallannousu Neuvostoliitossa -
ja kylmän sodan loppu osuivat yhteen -
Yhdysvaltain viestintävallankumouksen kanssa.
Ihmiset olivat liikkeellä, muuttivat ja tekivät töitä.
Jotkut heistä voivat silti pitää yhteyttä puhelimitse -
liikekumppaneihin, asiakkaisiin ja perheeseen,
jopa ollessaan tien päällä.
Isäni insinöörivaistot olivat hänen puolellaan.
Vuonna 1983 Yhdysvaltoihin luotiin -
ensimmäinen kaupallinen matkapuhelinjärjestelmä.
Vuonna 1990 isäni ja minä, nuori ja kokematon yrittäjä,
ostimme Plexsysin, pienen teknologiayrityksen -
Mississippin Corinthista.
Otimme yrityksen varoilla noin 1,5 miljoonan dollarin lainat.
Samaan aikaan uusi rauhan aika Neuvostoliitossa tarkoitti,
että armeijan radioinsinöörit etsivät keinoja elättää itsensä -
ilman valtion rahoitusta.
Neuvostoliitto oli yhä olemassa.
Armeijan tilaukset olivat käytännössä loppuneet.
Meille ei maksettu palkkaa.
Muutkin tehtaat olivat samassa tilassa.
Tehtaat pohtivat, millä päästä markkinoille.
Meitä kannustettiin flirttailemaan ulkomaisten yritysten kanssa.
He sylkivät salailun päälle,
mutta muuten salailua ei ollut.
Etsimme mitä tahansa keinoa selviytyä.
Olimmehan kuitenkin insinöörejä.
Pitikö meidän nääntyä nälkään?
Unohdin kaiken.
Tarvitsen muistiinpanoni pohjaksi.
Tuntuiko, että sinun piti alkaa lakaista katuja?
Sinulla oli perhe elätettävänä.
Tiedät, ettei ollut. Meillä oli taitoja.
Radioelektroniikka on laaja ala. Ajattelin pitää itseni kiireisenä.
Nytkin toisella puolella maailmaa Chicagon esikaupunkialueella,
näyttävä amerikkalais-libanonilainen myyjä koputti oveemme.
Hänen nimensä oli Ed Saad ja hän myi L'Oréalin kosmetiikkaa.
Ensinnäkin hän ajoi punaista Cadillacia,
jossa oli valkoinen nahkasisustus ja rättikatto.
Hän oli yltä päältä koruissa.
Hän oli umpihullu.
Hänen nimensä oli Ed Saad. Muistatko Edin?
Ed Saadinko? Kyllä muistan.
Chicagon esikaupunkialueella asunut Ed Saad -
tuli luoksemme ja sanoi lukeneensa yrityksestämme.
Olen lukenut infrastruktuurilaitteistanne.
Neuvostoliitto tarvitsee laitteitanne.
Järjestelmänne on suunniteltu pikkukaupungeille.
Se on täydellinen Venäjälle.
Jos tulette, myytte miljoonia järjestelmiänne Venäjällä.
Hän vakuutti isäni lähdöstä parin kuukauden keskustelujen jälkeen.
Minulta kesti puoli vuotta vakuuttua siitä,
että meidän pitäisi katsoa, mitä tapahtuisi.
Hän teki kanssamme seuraavanlaisen sopimuksen:
"Laskutan teiltä 50 000 dollarin konsultointipalkkion."
Se oli hänen taksansa.
Maksoimme 25 000 dollaria ennen lähtöä.
Loput maksaisimme, jos allekirjoitamme sopimuksen.
Käytimme useita 12 luottokortistamme kulujen maksamiseen. Se oli hullua.
Meitä motivoi L'Oréalin menestys Moskovassa,
kokemukseni Bolšoi-teatterin lipuista -
ja data. Neuvostoliiton lankapuhelintiheyskin oli -
vain 17 puhelinta sataa ihmistä kohti.
Ihmiset eivät saaneet yhteyttä toisiinsa.
Ennen kuin nousimme Moskovan-lennolle PA74 -
teimme testamentit ja ostimme henkivakuutukset.
Päätimme ryhtyä amerikkalaisiksi pioneereiksi Venäjällä -
tai jättää perheellemme rahaa.
Elävänä nettoarvoni oli negatiivinen.
Kuolleena arvoni olisi ollut miljoona.
Huippusalaisessa toimistossamme alkoi käydä ulkomaalaisia.
Se oli aivan uskomatonta.
Tiedettiin, että salaisessa radioteknisessä instituutissa -
labrani alkoi tehdä jotain erilaista.
Mistä Fabela tuli?
Kiinnostuimme todella matkapuhelinbisneksestä.
Fabela antoi meille tukikohdan ja kytkimen omalla kustannuksellaan.
Hän toi ja antoi meille noin 15 tällaista puhelinta.
Tykkäsimme kävellä ympäriinsä puhelimien kanssa.
Hän kutsui meidät mukaan.
Kävimme instituuteissa.
Ne olivat huippusalaisia instituutteja,
joihin menimme amerikkalaisina.
Meidän näkökulmastamme se oli poikkeuksellista.
Jos tämä olisi tapahtunut kolmisen vuotta sitten,
olisimme vankilassa,
koska olimme käyneet niissä.
Kahden ensimmäisen päivän aikana tavattuani Vimpelin,
ennen kuin olin tavannut tohtori Ziminin,
oli selvää, etteivät he aikoneet ostaa mitään.
He halusivat teknologiaa.
He halusivat tietää, mitä valmistaa.
Aivan muuta kuin mitä Ed Saad oli kertonut meille.
Olimme Moskovassa seitsemän päivää.
Toisena päivänä tajusimme,
etteivät he ostaisi mitään. He halusivat valmistaa jotain.
Tajusin pian, että ainoa syy, miksi 50-60-vuotiaat neuvostoinsinöörit -
tulivat tapaamaan minua, nuorta amerikkalaista ei-insinööriä,
oli aamiaisbuffetti.
He menivät suoraan pöytään, pakkasivat voileipiä salkkuihinsa -
ja puhuivat meille.
Ymmärsin, että he vain veivät ruokaa kotiin.
Olin ylpeä, että pystyimme edes ruokkimaan jonkun.
Se meni siihen pisteeseen, että kutsuin sinut kotiini.
Khimki Khovrinossa olin todella ylpeä. Minulla oli kolmio.
Kysyin heiltä: "Montako huonetta teillä on?"
He sanoivat kohteliaasti asuvansa taloissa.
Viimeisenä eli seitsemäntenä päivänä -
tapasimme Vimpelin toimitusjohtajan.
Hän otti esiin eri instituutit, joissa olimme käyneet,
neuvotellakseen yhteistyöstä.
Siinä vaiheessa päätimme,
että jos meillä on mahdollisuus palauttaa sijoituksemme,
meidän on keksittävä jotain.
Päätimme kokeilla, miten voisimme valmistaa paikallisesti -
Vimpelin kanssa.
Jossain vaiheessa, enkä tiedä yhtään, mikä se oli,
mutta jossain vaiheessa neuvotteluja -
tohtori Zimin vastusti meille antamista täysin.
Hän oli sitä vastaan.
Huoneessa oli 20 ihmistä,
ja hän alkoi hakata pöytää sanoen: "Ei missään nimessä. Ei käy."
Hän oli niin eloisa kuin voi olla.
Mutta hän hakkasi pöytää.
Päätettiin, että meidän pitäisi valmistautua siihen,
että me, Vimpel, tuotantoyhtiö,
toimisimme, ja valmistautuaksemme tuotantoon -
meidän pitäisi tutustua valmistajaan Yhdysvalloissa.
Delegaatio koottiin, ja Augie kutsui heidät.
Siihen aikaan Yhdysvaltoihin meno oli käsittämätöntä.
Amerikkalaiset isännöivät. He kattoivat kaikki kulumme.
He lähettivät meille faksin,
jossa oli kutsu ja erityispyyntö: saada delegaatioon se kalju herrasmies,
joka elehti villisti ja hakkasi pöytää.
Pääsin mukaan viime hetkellä Amerikkaan lähtevään delegaatioon.
Muistin vain miehen, joka teki tätä.
Käskin varmistaa, että hän on sillä delegaattilistalla. Haluan hänet.
En tiedä, kerroinko sinulle, ehkä en,
mutta vastaus oli: Oletko varma?
Hän on aina hyvin vaikea.
Hän vastustaa aina kaikkia.
Hän vastusti sinua protokollalla. Haluatko hänet varmasti?
Sanoin, että olen varma, koska haluan jonkun intohimoisen.
Hän oli ainoa, joka osoitti intohimoa -
vierailullamme. Kaikki muut olivat vain näin.
Augie, kutsusi Amerikkaan.
Sieltä kaikki alkoi. Se muutti elämäni.
Ja minun.
Kun radioinsinöörit tulivat käymään,
Neuvostoliittoa oli juuri lakannut olemasta..
He lensivät Neuvostoliitosta Chicagoon -
ja palasivat Venäjälle viikon sisällä.
Pian sen jälkeen venäläinen radioinsinööri Dmitry Zimin -
ja minä lähdimme todelliselle seikkailulle:
perustamaan yhdessä venäläis-amerikkalaista -
tietoliikenneyhtiötä, VimpelComia.
Aloitimme kunnianhimoisen projektin -
perustaa ensimmäinen mobiiliverkko Moskovaan.
Se yhdistäisi ihmisiä ennenkuulumattomilla tavoilla.
AMERIKKALAINEN UNELMA
Kolme valtavaa ja vallankumouksellista tapahtumaa kohtasi.
Neuvostoliiton romahdus,
vapaiden markkinoiden alku -
ja aivan uuden matkapuhelinteknologian synty.
Nämä kolme valtavaa tapahtumaa -
johtivat älylliseen vallankumoukseen.
Tajusin vanhalla iällä, että olin startup-yrittäjä.
Se oli tyhjästä rakennettu startup.
Kun kaikki luotiin tyhjästä,
meillä oli ensimmäinen antenni -
ulkoministeriön katolla tässä rakennuksessa.
Kuin ihmeen kaupalla yhteys kesti 8 March Streetille asti.
Sieltä tuli ensimmäinen puhelu.
12. heinäkuuta 1992 kävelin 8 March Streetiä.
Soitin Augielle Amerikkaan.
Dimin motivaatio oli yksinkertainen, mutta fiksu idea:
pitää väkensä töissä ja maksaa heille.
Hän toi pöytään uskottavuutensa radioinsinöörinä.
Hän osasi rakentaa verkostoja.
Resurssit, keskittyminen, markkinointi ja suunnittelu olivat vastuullani.
En usko Dimin täysin ymmärtäneen, mitä yrittäjyys tarkoitti,
mutta hänen seikkailunhalunsa sai hänet tutkimaan,
myös asioita, joita hän ei täysin ymmärtänyt.
Seuraavat kymmenen vuotta vuodesta 1991 vuoteen 2001,
olivat elämäni värikkäimpiä -
ja valoisimpia aikoja.
Olemme kokoontuneet juhlimaan venäläisten ja amerikkalaisten siteitä.
Olemme kokoontuneet vannomaan, että 50 vuotta sitten -
menettämäämme tilaisuutta parempaan maailmaan -
ei menetetä toistamiseen.
Asiat etenivät nopeasti.
Kaikenlaiset länsimaiset uudet alut kaikuivat Moskovassa.
Adrenaliini vastasi riskiä.
Oli selvää, että Venäjästä tulisi maailman johtaja -
ja tärkeä osa maailmantaloutta.
Vuoteen 1992 mennessä meillä oli 200 asiakasta.
Se oli hullun jännittävää aikaa.
Työskentelimme 30 vuotta Neuvostoliiton paineen alla.
Emme voineet poiketa säännöistä.
Sitten pääsimme vapaaksi!
Jos olisimme rakentaneet matkapuhelinyhteydet niillä säännöillä,
joilla sotilasteollinen kompleksi toimi silloin,
meillä ei olisi vieläkään mitään.
Vuoteen 1996 mennessä 50 000 moskovalaista -
käytti matkapuhelinverkkoamme.
Kului vain neljä vuotta -
ensimmäisen Moskovasta Chicagoon tehdyn puhelun -
ja yrityksemme listautumisen New Yorkin pörssiin välillä.
Idea listautumisesta oli Fabelan.
Alustava listautuminen pörssiin -
on prosessi, jossa yksityinen yritys -
tarjoaa osakkeitaan yleisölle ensimmäistä kertaa.
Listautumisemme oli ensimmäinen kerta,
kun amerikkalaiset sijoittajat ostivat osakkeita venäläisestä yrityksestä.
Sanoin, että se oli tärkeä sopimus silloinkin.
Että pörssi tuli puheeksi.
Ensin pidin sitä hulluna, mutta sitten mietin, miksi ei.
Se oli mielenkiintoista.
Dimin vakuuttaminen…
Dim on aina luottanut minuun.
Hän luotti minuun. Hän suostui.
Hän vain suostui.
Luotin Augieen täysin.
Päätimme marraskuussa 1995 ja marraskuussa 1996 olimme pörssissä.
Nykypäivänäkin listautuminen vuodessa on ennenkuulumatonta.
En ollut niin naiivi. Tiesin, miten monimutkainen Venäjä oli.
Näin listautumisen yrityksen korkean tason suojeluna.
Se oli pääsyyni tavoitella sitä.
Tiesin, että listautuminen ulkomaisten sijoittajien avulla -
toisi meille tukea USA:n hallitukselta.
He haluaisivat suojella sijoittajiaan,
etenkin kun USA:n ja Venäjän suhteet olivat hyvin vahvat.
Augie muistaa sen paremmin kuin minä.
Illan ennen listautumista.
Istuimme siellä ja sovimme hinnan.
Tarjoushinnan.
Jos se on liian korkea, kukaan ei osta.
Jos taas liian matala… Sitä ei voi tietää.
Lopulta asetimme sen liian matalalle.
Oli kiire ostaa osakkeita. Olisimme voineet asettaa sen korkeammalle.
Halusimme varmistaa,
että hinnasta riippumatta -
sijoittajat tekisivät heti rahaa.
Halusimme palkita heidät luottamuksesta.
Ennen kuin menimme pörssiin,
13 pankkia torjui minut.
He sanoivat: "Emme ota teitä pörssiin."
Hän on liian vanha, minä liian nuori,
ja on kyse Venäjästä. Oletko tosissasi?
Muistatko, mitä tapahtui -
kaksi viikkoa ja kaksi päivää kiertueen alettua?
Olimme kiertueella.
Hinnoitteluun oli vain 3 - 5 päivää. Muistatko, mitä Venäjällä tapahtui?
Jeltsin sai sydänkohtauksen. Kiertueemme oli kestänyt kaksi viikkoa.
Jos Jeltsin kuolee, listautuminen on ohi.
Se on ohi.
Kaikki miettivät yhä:
"Pysyykö se aina ei-kommunistisena?"
Koska Jeltsin on ainoa, jonka länsi uskoi -
pitävän Venäjän ei-kommunistisena.
Muistakaa, että vain kolme vuotta aiemmin tapahtui vallankaappaus.
Ilman Jeltsiniä kaikki uskoivat, ettei se ollut totta.
Mutta länsi uskoi, että se palaisi kommunismiin.
Meille oli hyvin dramaattista, että kaikki työ -
ja yksi tapaus olisi voinut rikkoa kaiken.
Onneksi Jeltsin oli kunnossa. Hänelle tehtiin ohitusleikkaus.
Niin.
Kyllä, olimme onnekkaita!
Tämä on World News Tonight.
Wall Streetillä tänään.
Kyllä, Wall Street ja venäläiset.
Kun listasimme yhtiömme New Yorkin pörssiin,
sen pääoma nousi 822 miljoonaan dollariin -
vain viidessä vuodessa aloitettuaan tyhjästä uudessa maassa.
Kukaan ei olisi uskonut sitä mahdolliseksi vuonna 1990.
Paitsi ehkä kosmetiikkamyyjä Ed Saad -
ja Yegor Gaidar,
Neuvostoliiton jälkeisen talouden ensimmäinen uudistaja.
Dmitri Borisovitš.
Kritiikistä huolimatta Gaidar oli oikeassa.
Vuodesta 1992 on kulunut vasta neljä vuotta.
Ensimmäistä kertaa venäläinen yritys -
listaa venäläisiä arvopapereita -
New Yorkin pörssiin.
Kun tarvitsimme raha yrityksemme kehittämiseen,
on ymmärrettävää, että elimme joskus pankkilainoilla.
Venäjällä lainat ovat kalliita, jopa 30 prosenttia vuodessa.
Kun liiketoiminta kukoisti, se oli hyväksyttävää.
Mutta bisnestä ei voi kehittää sellaisilla lainoilla.
Meidän olisi pitänyt taistella halvimmasta pääomasta -
liiketoiminnan kasvattamiseksi.
Halvinta rahaa löytyy pörsseistä.
Se oli yhtiön ensimmäinen kerta.
Venäjällä oli yritys,
joka listautui pörssiin.
Tsaari Nikolai II -
takasi lainan -
Moskovan ja Vladivostokin välisen rautatien rakentamiseen.
Mutta tämä yritys luopui siellä obligaatioista -
tai vastaavista. Eikä pörssirakennetta ollut.
Rautatieobligaatio.
Pörssirakennelmana olimme historian ensimmäiset.
Niin. Koskaan.
Mitä annoimme heille lahjaksi? Samovaarinko?
Tsaari Nikolai oli antanut meille -
kultaisen samovaarin, kun he listasivat obligaatiot.
Se oli heidän kokoushuoneessaan, koska se on hyvin arvokas.
Jos menee New Yorkin pörssiin,
se on heidän kokoushuoneessaan.
Siitä saimme idean antaa heille Gzhel-samovaarin.
Siitä on kuva. -Gzhel-samovaari.
Meillä oli Venäjän lippu.
Saimme Yhdysvaltain lipun ja Beelinen lipun parvekkeelle.
Koko Wall Street suljettiin.
Järjestimme kaikenlaisia venäläisiä kulttuuritapahtumia.
Toimme ensimmäistä kertaa venäläisiä tanssijoita pörssiosastolle.
Pörssiosastolla oli venäläisiä tanssijoita.
Kaikki pysähtyivät katsomaan. Se oli uskomatonta.
Augien isä oli mielestäni onnellisempi kuin Augie.
Muistatko loppurepliikkisi jokaisessa kiertueen puheessa?
Mikä oli loppurepliikkisi?
Muistatko sen englanniksi?
Sanoit yhden lauseen.
Voin yrittää muistaa.
Opettelin sen ulkoa, mutta nyt olen unohtanut sen.
Augie, muistuta minua. -Muistuta.
Kyllä. "Odotan innolla…"
"Odotan innolla valoisaa tulevaisuutta."
"Odotan innolla…"
"Valoisaa tulevaisuutta!"
Kyllä!
Hän päätti jokaisen puheen näin: "Odotan innolla valoisaa tulevaisuutta."
"Odotan valoisaa tulevaisuutta."
Se oli hänen tavaramerkkinsä. -"Odotan innolla…"
Heilutin myös käsiäni.
Meillä oli ainakin 120 esitelmää.
Milloin sinusta tuli rikas, Dmitri Borisovitš?
Etkö muista? -Hän ei ajattele niin.
Olen huono keskustelukumppani. En muista.
Ei hän ajattele niin. Sellaista hetkeä ei ollut olemassa.
En muista.
Nyt alan muistaa.
Hetkinen nyt. Muistan, mitä muistan.
Se oli ensimmäinen kerta,
kun kuulin olevani rikas.
Joku kertoi sen minulle.
Tunsimme miehen nimeltä Rozhetskin. Lenya.
Joskus menin kotiin, en lentokentän metroasemalta,
vaan Dinamon asemalta, jotta voisin kävellä puiston läpi.
Joskus kävelin jopa kotiin asti.
Törmäsin Rozhetskiniin Dinamon aseman lähellä.
"Dmitry Borisovich, mitä sinä teet? Miksi?"
"Tiedätkö, minkä arvoinen olet?"
Silloin se lause…
En ollut ajatellut sitä lainkaan.
Hän sanoi minulle:
"Harhailet täällä yksin. Mutta tiedätkö arvosi?"
En voinut kuvitellakaan myyväni VimpelComin osakkeita.
Se ei liittynyt mitenkään vaurauteen.
Miten voisin myydä osakkeeni? Se oli käsittämätöntä.
Se olisi sama kuin myisi lapsensa. Käsittämätöntä.
Minua pidettiin rikkaana miehenä,
mutta vain nimellisesti.
Siltä minusta tuntui. Muistan sen hyvin.
Oliko tällä kertaa helppoa?
Kohtasitko vaikeuksia, vastarintaa tai paineita?
Luoja siunatkoon, mitä tapahtuikaan!
1990-luvun alussa Neuvostoliiton kaatumisen jälkeen -
järjestäytynyt rikollisuus lisääntyi Moskovassa.
Se oli taistelua "suojelusta".
Jengit halusivat meidät sateenvarjonsa alle -
ja vaativat vastineeksi osakkeita.
Eikö se ollut pelottavaa?
Oli aikoja, jolloin se oli pelottavaa.
Muistan sen hetken, kun minun piti hankkia henkivartija
Milloin? -En kerro!
Myöhään illalla, kesällä,
noin keskiyön aikoihin,
olin kävelemässä kotiin Rechnoy Vokzalin metroaseman ohi.
Päättelin, että tohtori Zimin oli monella tapaa naiivimpi kuin minä.
Katu oli autio.
Alue oli silloin aika tyhjä.
Joukko miehiä tuli luokseni.
En kiinnittänyt heihin mitään huomiota.
Yhtäkkiä kuin tyhjästä -
porukasta tuli pari tyyppiä.
He tulivat luokseni hiljaa ja löivät minua kasvoihin -
sanomatta sanaakaan. Aivan hiljaa. Pam!
Yritin liikkua, ja minua lyötiin taas.
Kaaduin, ja he potkivat minua.
Kasvoni olivat veressä.
Menin kotiin siinä kunnossa.
Sitten alkoi kuulua kaikenlaisia teorioita.
Oli selvää, että he halusivat pelotella minua.
He halusivat näyttää, mitä voivat tehdä.
He löivät minua vain kasvoihin, mutta he olisivat voineet mennä pidemmälle.
Koimme tätä rutiininomaisesti rikollisten kanssa.
Kerran minun piti paeta kiireesti Yhdysvaltoihin.
Yksi varhaisista kumppaneistamme tapettiin,
vaikka hän oli jo lähtenyt yhtiöstä.
Vaikka olin asunut Chicagon lähellä,
en ollut koskaan kohdannut tällaista väkivaltaa.
VENÄJÄN KOHTALO
Jeltsin oli jo poissa ja Putin oli jo siellä.
Mitä ajattelit hänestä?
Putinistako? -Niin.
Tuskin muistan enää.
Ajattelin,
että hän vaikuttaa mukavalta, mutta on tšekisti.
"Tšekisti" on vanha termi Neuvostoliiton salaiselle poliisille,
KGB:n edeltäjälle.
Dim tunsi sanan hyvin varhaislapsuudestaan.
He eivät ole hyviä ihmisiä.
Minulla oli epäilykseni.
Se, että hän on tšekisti, oli iso kysymysmerkki.
Hyvää huomenta! -Huomenta.
Huomenta, Dmitri Borisovitš.
Istu alas.
Hyvää huomenta! -Huomenta!
Huomenta. -Huomenta.
ZIMIN FOUNDATION -SÄÄTIÖ
Vuonna 1935 isäni pidätettiin.
Kuulin siitä "toiselta äidiltäni" -
eli lastenhoitajaltani, joka muisti isän pidätyksen -
ja kertoi siitä kaiken.
Hän kertoi puoliksi kuiskaillen,
miten he tulivat hakemaan isääni, jotta äitini ei kuulisi,
Äiti kielsi puhumasta siitä.
"Olisipa isäsi elossa."
Heillä oli kokonainen ryhmä, joka joi, naposteli ja kertoi vitsejä.
Ja joku ilmoitti siitä.
Luin sen ilmiannon.
Sitten se julkaistiin.
Mikä tekee ihmisestä paskiaisen?
Ei toimittajan, vaan tutkijan näkökulmasta.
Eläinmaailmassa voimakas aggressio on luontaista etenkin uroksilla.
Aggressio on yritys ottaa dominoiva asema suhteessa muihin.
Laumoissa on yksilöitä, jotka eivät voi näyttää aggressiotaan.
Ne ovat heikkoja eivätkä voi sille mitään.
Niiden ainoa tapa näyttää aggressiota on mennä lähemmäs johtajaa, alfaurosta.
Sen suojeluksessa, kuten vaikka apinalaumassa,
ne voivat heittää ulostetta vahvempien päälle.
Siten ne muodostavat saastakerroksen johtajan ympärille.
Olisiko meidän pitänyt edes tavata?
Dim, salaperäinen neuvostoinsinööri -
ja intellektuelli, syntyi perheeseen, jota kutsuttiin "valtion viholliseksi",
menetti isänsä Stalinin vankileireille.
Olen amerikkalainen, maahanmuuttajien poika,
jolle maani on antanut kaiken.
Olimme kuin eri maailmoista.
Ennen Dimin kuolemaakaan emme osanneet selittää, mikä toi meidät yhteen.
Alusta asti välillämme oli kunnioitusta,
uskollisuutta, intohimoa ja seikkailunhalua.
Inhimilliset ominaisuudet yhdistivät meitä ikuisesti.
Dimistä tuli jopa yhden poikani kummisetä.
Se vain ilmestyi Facebookiin.
"Mitä yritysjohtajat tekivät 18-vuotiaina?
Dmitry Zimin, VimpelComin perustaja.
Dynasty Foundation. The Enlightener Awards."
Unohdin sen täysin.
Luenko sen ääneen?
"Kevät 1951.
Suuri johtajamme on yhä elossa. Ystävämme ja opettajamme.
Asumme kommuunissa Bolšoi Afanasievski Pereulokissa.
Jonotamme pesulle keittiöön ja saniteettitiloihin.
Sanaa "vessa" ei käytetty silloin, ei ainakaan asunnossamme.
Vessapaperiakaan ei ollut.
Voi joutua vaikeuksiin, jos ripustaa vahingossa -
vessaan sanomalehden, jossa on johtajan kuva.
Asunnossa ei ollut ammetta tai suihkua.
Mutta tiesin jo, että halusin radioinsinööriksi.
Päädyin sellaiseksi."
Voi luoja!
Aloitin valokuvauksen nuorena.
Taisin olla seitsemännellä luokalla.
Neuvottelin vanhempieni kanssa sopimuksen.
Meillä oli kaksi huonetta.
Yksi huone annettiin minulle. Ketään ei päästetty sisään tai ulos.
Ikkunoissa oli verhot.
Raahasin sinne vesiämpäreitä ja erityisiä ammeita.
Kun tein kasan valokuvia,
siirryin keittiön hanalle.
Naapurit olivat ymmärtäväisiä.
" Pièce de résistanceni oli kotitekoinen televisio.
Se oli kommuunimme ainoa televisio.
Ansaitsin rahaa korjaamalla vastaanottimia ja televisioita.
Joskus olin kuin ällikällä lyöty ajatuksista ja tunteista,
joita et voinut jakaa sukulaisteni kanssa."
Äiti. He tulivat Dokshitsin paikasta.
Sukunimi on Dokshitsky.
Ensinnäkin silloin,
ennen vallankumousta,
Venäjän juutalaisten asuinalueen raja romahti.
Juutalaiset säntäsivät Pietariin ja Moskovaan.
Äiti oli heidän joukossaan.
Hän työskenteli pika- ja konekirjoittajana. Sitä arvostettiin.
Synnyin kirjoituskoneen äänen keskelle.
Se herätti meidät henkiin.
Ympäri vuorokauden.
En ollut nähnyt hänen asiakirjojaan.
Ainoa asia, jota en tiennyt, oli se,
että ennen isääni -
hän oli ollut naimisissa. En tiennyt siitä.
Äiti.
Hänen ensimmäinen miehensäkin oli sorrettu. Kuten myös isäni.
Hän kuoli.
Äitiäni raahattiin kuulusteluihin.
Ei, poliittisista aiheista puhumista vältettiin kategorisesti.
Hän oli oppinut kokemuksestaan.
Siellä…
Stalin on Venäjän nimi.
Mistä joku saa rakkauden isäntäänsä kohtaan?
Todistimme jotain täysin mielenvikaista,
kun ihmiset alkoivat paitsi pelätä,
niin myös rakastaa kiduttajiaan.
Lauman jäsen -
pelkää johtajaansa, koska tämä voi tehdä mitä vain.
Mutta on helpompi selvitä siitä,
jos alkaa pelätä ja myös rakastaa kiusaajaansa.
On helpompi elää ja lisääntyä,
jos rakastaa kiduttajaansa.
Mitä mieltä olet rehellisesti sanottuna elämämme viimeisestä matkasta?
Miellyttävä.
Niin.
Se antaa minulle oikeuden polttaa tupakan.
Kompromissi.
Yksi tupakka. Jooko, Mayechka?
Yksi ainoa tupakka.
Haen tupakan, jos minulla edes on.
Sitten annan itselleni -
nautinnon piiskata sinua.
Hyvä on.
Mikään ei enää uhkaa terveyttäni.
Ryöstät minulta onnen. Minkä nimissä?
Miksi? Millainen pitkä elämä tämä on?
Vain elämänlaadulla on väliä.
Laatu.
Kiellätkö itseltäsi nautinnon -
paremman terveyden takia?
Miksi? Mitä varten tämä terveysjuttu sitten on?
Jotta eläisi pitkään, vai? Kuinka kauan vielä? Miksi?
Mitä varten?
Onko fyysinen kuolemattomuus saavutettavissa?
En usko.
Elämän pidentäminen voi olla yksinkertaisesti moraalitonta.
Niin ei voi tehdä.
Elämän uudistaminen ja muuttaminen -
on välttämätöntä sen jatkumisen kannalta.
Se on yhtä tuhoisaa kuin jatkuva, muuttumaton voima.
Muistellaan "Borodinoa".
Tehdään niin.
"Kerrohan, vanhus Oliko meillä tarkoitus
Kun Moskova, joka oli tuhoutunut tulessa
Kerran joutui ranskalaisiskun kohteeksi
Vanhat konkarit puhuvat kahinoista
He muistavat ne päivät hyvin!
Koska kaikki Venäjän muoti
Valehtelee Borodinosta!"
Kukaan ei tiedä,
miten nain Maya Pavlovnan.
Millaista se oli. Minulla oli ystävä, Valera Sotin.
Telttailimme yhdessä kesäisin.
Hän sanoi: "Mennään telttailemaan. Ystäväni on arkeologi.
Hän järjestää tutkimusretkiä.
Voimme mennä telttailemaan, ja he maksavat siitä."
Jossain Novgorodin alueella.
Minut oli palkattu kuljettajaksi sinne.
Pidin siitä paljon.
Kuljettajaa pidettiin hyvin kunnioitettuna henkilönä.
Paikat, joissa Maya teki kaivauksiaan,
ovat aivan uskomattomia.
Isäni sukulaisia.
Kuolleen isäni.
He asuivat Losinkan kylässä,
jonka muistan olevan -
yksi lapsuuteni iloisimmista paikoista.
Talo Losinkassa oli täynnä kirjoja.
Rikkaista oli jäljellä vain kirjat. En tajunnut sitä silloin.
Sain tietää myöhemmin, että Ziminin perhe oli hyvin rikas.
Meidän on ymmärrettävä historiaamme,
jota ei ole vielä tapahtunut.
Noin sata vuotta sitten -
maassamme oli katastrofi.
Se oli tšekistien, kommunistien,
nousu valtaan.
He ovat yhä vallassa, vaikkakin valeasussa.
Tämä tuomitsi maan -
vaatimattomiin saavutuksiin.
Isoisäni oli tuottaja.
He olivat hyvin erilaisesta kulttuurista.
Parlamentin puhemies Alexander Guchkov -
oli isoäitini serkku.
Tämä tietenkin salattiin suvussa.
Muistan, että joskus toisen maailmansodan loppupuolella -
Lena-tätini kertoi, että joissain hänen asiakirjoissaan,
joissa piti listata sukulaisia,
hän korjasi sukunimensä Guchkovista Tuchkoviin.
Guchkov oli väliaikaishallituksen johtaja -
eli tsaarin duuman puheenjohtaja.
Ei siis tullut kuuloonkaan -
olla sukua sellaiselle.
Koko suhde tietenkin salattiin.
Tästä dynastiasta minulla on jäljellä -
Brockhausin ja Ephronin tietosanakirja. Täysin tarpeeton kirja.
Eniten minua masentaa se,
ja mikä herättää surua,
ei ehkä ole edes kyseisen perheen historia.
Sain vaikutelman, että Venäjä ammuttiin alas heti nousun jälkeen.
Se ei ollut vain kaltaisteni kohtalo.
Tuhansien muiden perheiden.
Maan historiassa tapahtui tragedia. Venäjä ammuttiin alas nousussa.
Zworykinin muutto maksoi Venäjälle,
koska televisio keksittiin USA:ssa, ei Venäjällä.
Se maksoi Venäjälle, kuten sain järkytyksekseni kuulla,
monta kertaa enemmän kuin maan vuosittainen BKT.
Sama juttu Sergei Brinin kanssa.
Hän on yksi Googlen perustajista.
Se maksoi arviolta kaksi tai kolme kertaa Venäjän vuosibudjetin verran.
Ilman näitä traagisia tapahtumia -
tämä maa olisi yksi maailman mahtavimmista.
Se ei ylpeile panssarivaunujen määrällä,
vaan maan elintasolla.
Kaikki tuhottiin. Ammuttiin.
Tai vietiin maasta.
Minä vuonna valmistuin lukiosta ja menin yliopistoon? Olen unohtanut.
Valmistuin vuonna 1954.
Olet nuori.
Ja sinä kolme vuotta vanhempi.
Olen unohtanut täysin.
Pääsin ensimmäiseltä luokalta -
vuonna 1941 tai 1942.
Vuonna 1942 valmistuin ensimmäiseltä luokalta.
Kymmenen vuotta myöhemmin vuonna 1952 valmistuin lukiosta.
Vuonna 1952 aloitin yliopiston.
Sanoin jo kerran…
…että elämäni sai alkunsa -
onnellisena sattumana.
Äitini opetti minulle aikanaan,
kun olin 15- tai 16-vuotias -
ja minun piti täyttää ensimmäiset kyselyt,
että en koskaan kirjoita, että isäni oli sorrettu.
Kirjoitin, että isäni kuoli, kun olin kaksi.
Se oli totta.
En vain kirjoittanut, missä hän kuoli. Hän kuoli gulagilla.
Muuten en olisi nähnyt ilmailuinstituuttia tai radio-osastoa.
Äitini tutki asiaa.
Mutta minä tein sen, työnsin kieleni ulos,
täytin lomakkeen ja tein itselleni kopion.
Sen jälkeen kirjoitin aina saman joka lomakkeeseen.
MOSKOVAN ILMAILUINSTITUUTTI
Se ei tullut esiin kertaakaan.
Puhumattakaan siitä, että passissani luki, että olen venäläinen.
Tämä on tärkeä osa elämäkertaani.
Jos olisin rekisteröitynyt juutalaiseksi,
en tiedä, olisinko nähnyt eliitin tutkahenkilökunnan.
Tunnelma oli juutalaisten vastainen ja pogromistinen.
Instituutti oli Sokolin metroasemalla,
päätepysäkillä, ja minun piti mennä raitiovaunulla.
Joskus kävelin, joskus menin raitiovaunulla,
mutta aloin pelätä raitiovaunulla matkustamista.
Ilmassa oli vainon tuntua.
En kehdannut kieltää juutalaiskasvojani,
etenkään jos olin äitini kanssa, joka oli selvästi juutalainen.
Se nöyryytys oli todella ahdistavaa.
Piiri, johon olen hakeutunut koko elämäni -
kouluvuosistani lähtien,
Starokonjušenni Peruolokin 59. koulusta,
instituutista ja niin edelleen.
En muista juurikaan -
muita valtakeskusteluja kuin -
sen hylkäämisen.
Kauna.
Kauna ja närkästys.
Tieteestä kiinnostuneet ihmiset -
ovat erilaisia kaikilla aloilla.
Heitä kaikkia kutsutaan toisinajattelijoiksi.
Muuten tiedettä ei voi tehdä.
Miksi niin moni toisinajattelija tuli fysiikan alalta,
mutta vain harva ihmistieteiden parista?
Johtuuko se järjestelmälliseen ajatteluun -
ja salaliittoihin tottumisesta?
Ainakin tuntemieni fyysikkojen kohdalla.
Ehkä se johtuu siitä,
että eksaktit tieteet, kuten fysiikka tai matematiikka…
Aion sanoa jotain vulgaaria.
Ne vaativat ehdotonta rehellisyyttä.
Innovaattorit eivät yleensä ole tavanomaisia ihmisiä.
He ovat erilaisia. He ovat toisinajattelijoita.
He ovat intohimoisia, ja heitä on hyvin vähän.
Heidän elämäänsä ja luomuksiaan ei määritä vain raha.
Emme onnistu,
jos emme kunnioita toisinajattelijoita.
Vuosi 1953. Muistan Stalinin kuoleman hyvin.
Voi luoja!
En tiedä, oliko se tragedia, farssi vai pilkkaa.
En säilyttänyt lehteä isäni kuntoutukseen asti.
Äitini sai hänen palkkansa.
En muista, oliko se kaksi vai kolme kuukautta.
Hän oli hysteerinen.
Se tapahtui samaan aikaan.
Saimme hänen kuntoutuksensa ja palkkansa.
ETEENPÄIN MENNEISYYTEEN
VENÄJÄN LIITTOVALTIO
Se, että hän on tšekisti, oli iso kysymysmerkki.
Käyttäisikö Venäjä -
sotilaallista voimaa ilman YK:n pakotteita?
Toimimme aina kansainvälisten lakien puitteissa.
Sanotaan näin, että nykytapahtumat surettavat minua.
Se, mitä tässä maassa tapahtuu,
alkaa itkettää.
Tuntuu kuin meistä olisi tullut täysin eri maa.
Silloin oli toivon aika,
ja nyt kyse on vain selviytymisestä.
Muistatko Putinin tapaamat suuret liikemiehet?
Kuukausi Hodorkovskin pidätyksen jälkeen -
jälkeen lokakuussa 2003.
Venäjän rikkain mies Mihail Hodorkovski oli 10 vuotta vankilassa.
Nyt hän on yksi oppositiojohtajista ja asuu Lontoossa.
Kun Putin tuli ja sanoi: "Kaikki on hyvin, voit rentoutua."
Venäjän teollisuusmiesten ja yrittäjien liiton kuuluisa kongressi,
joka tervehti Putinia seisaaltaan.
Yhden lehtiartikkelin otsikko oli:
"Kaikki nousevat seisomaan välttääkseen vankilan."
Mitä siellä tapahtui?
Augie voi lisätä ehkä jotain.
Yhtiömme oli pääasiassa Moskovassa.
Yritys oli Moskovassa.
Näin silloin paljon vaivaa ja taistelin alueiden lisensseistä.
Oli selvää, että meidän piti laajentaa muille alueille.
Se olisi maksanut valtavasti rahaa.
Minulle kävi nopeasti selväksi,
että yrityksen kehittämiseksi pitäisi käyttää rahaa.
Ja että menettäisin osake-enemmistön.
Jos hallintaa pitää laimentaa yrityksen kasvattamiseksi,
jätän bisnekset kokonaan.
Miksi päätitte jättää yhtiön, kun se oli räjähtämäisillään?
Se oli muistaakseni vuonna 2001. -Se oli täysin tietoinen päätös.
Yksi hyvin tärkeä tekijä oli se,
että politiikan tilanne oli muuttunut.
Tekijöitä oli paljon,
ja ne yhdistyivät samaan aikaan.
Putinin ryhmän nousu valtaan Pietarista,
ja tiettyjen virkamiesten ilmaantuminen eturistiriitaan.
Yhtäältä he säätelivät liiketoimintaa,
ja toisaalta he olivat itse liikemiehiä.
Putinin ystävä ex-viestintäministeri Leonid Reiman -
tuomittiin vuonna 2008 Brittiläisillä Neitsytsaarilla.
Zürichin tuomioistuin totesi hänen tehneen rikoksia Venäjän lain alla.
Kilpailija saa kaiken.
He eivät anna mitään.
Se oli umpikuja.
Tajusin, että edessämme oli hallituksen väliintulo,
jonka tarkoitus oli vahingoittaa liiketoimiamme.
Näimme sen tapahtuvan.
Reiman oli ministeri,
ja samaan aikaan hänellä oli oma matkapuhelinyhtiö Pietarissa.
Hän auttoi aggressiivisesti kehittämään yhtiötä,
jossa hän oli osakkeenomistaja. Täysin avoimesti.
Kun hänestä tuli ministeri,
yhtiö sai ilmaisen lisenssin koko Venäjälle.
Se on tietenkin täysin käsittämätöntä.
Siinä mielessä oli selvää,
että olimme menettämässä kilpailukykymme,
koska hänen yhtiönsä käytti hallinnollisia resursseja häpeättä.
Se oli silkkaa väkivaltaa.
Hän oli ministeri ja yrittäjä.
Hallinnollista valtaa käytettiin hänen yhtiönsä hyväksi.
Se oli ilmiselvää, enkä voinut sille mitään.
Kimppuumme hyökättiin jatkuvasti.
Tällaisten ongelmien käsittely -
oli hyvin erilaista kuin 90-luvun järjestäytyneessä rikollisuudessa.
Hulluus ja sen intensiteetti olivat muuttuneet.
Kaikki oli minulle selvää.
Lähes yhtä aikaa -
osakkeiden myynnin -
ja vallansiirron kanssa minä irtisanouduin.
Kaikki johti siihen.
Päätin tehdä sen mieluummin itse kuin antaa jonkun muun tehdä sen.
Kaikki tapahtui askel askeleelta.
Olimme hiljalleen siinä pisteessä,
ettemme ole enää liittovaltio,
vaan jakamaton valtio. Perustuslaki on täysin toimimaton.
Samoissa käsissä on poliittista valtaa -
ja hallintaa kaikissa hallinnon haaroissa:
oikeuslaitoksessa, toimeenpanossa ja lainsäädännössä.
Öljystä saadut päätuotot ovat niissä samoissa käsissä.
Muistan, kun Boris Nemtsov,
mies, jota kunnioitan…
Boris Nemtsov, Venäjän entinen varapääministeri -
ja oppositiojohtaja, ammuttiin vuonna 2015 Kremliä vastapäätä.
…hän sanoi istuvansa uhmakkaasti,
kun kansallislaulu soitetaan.
Se oli tuskallista minullekin.
Niin hän ajatteli.
Hän oli tarpeeksi fiksu sanoakseen: "On aika."
On aika.
Se oli isompi päätös, jota ei tehty VimpelComilla.
"Vien loppuun kaupalliset aktiviteetit. Teen sataprosenttisesti filantropiaa.
En tee enää mitään liiketoimiin liittyvää."
Se on poikkeuksellista.
Aivan uusi ura.
Uusi elämä.
Ehkä.
Ystäväni!
Seuraava iso vaihe elämässäni oli eläke.
Vuodesta 2001 vuoteen 2016 se oli hyväntekeväisyyttä.
Se oli Dynasty Foundation.
En ollut miljardööri.
Olin miljonääri, jopa monimiljonääri, mutta en miljardööri.
Lyhyesti sanottuna perustin rahaston,
jolle annoin 90 prosenttia rahoistani.
Se tehtiin tiukalla kirjallisella ehdolla,
että rahojen edunsaaja -
en voi olla minä, perilliseni tai kukaan sukulaisistani.
Vain hyväntekeväisyys.
Poikani ja vaimoni tukivat päätöstä.
Kun annoin kaikki rahani tälle rahastolle, ne eivät olleet enää minun.
Jos ne olisivat minun, se kalvaisi minua.
Mitä helvettiä?
Olin päättänyt antaa ne pois.
Ymmärrän. -Se polttaa sillan.
Aloin perustaa Dimin säätiötä.
Varmistin, että se olisi läpinäkyvä ja kestäisi ikuisesti.
VENÄJÄ
Dim päätti luopua 90 prosentista omaisuudestaan.
Hän vei jopa rahaa pojaltaan,
mutta Boris ei hätkähtänyt.
Hän tuki ajatusta täysin.
Siihen aikaan kukaan ei antanut rahojaan pois,
paitsi Warren Buffet, joka teki sen myöhemmin samana vuonna.
Säätiö toimii alusta asti kirjoitetun ohjeen pohjalta.
Sen mukaan säätiö ei tue tiedettä vaan tutkijoita.
Se tukee fiksuja ihmisiä.
Tieteen alalla on helpompaa tunnistaa -
lahjakas tai älykäs ihminen kuin muilla aloilla.
Tuhlasin rahaa. Mihin käytin rahat?
Dynasty Foundationiin.
Enlightener Awardiin,
joka on yhä olemassa.
Se on ollut hienoa.
Tunnen itseni kunnialliseksi mieheksi.
Mytologiassa, eikä ainoastaan vain venäläisessä mytologiassa,
rahan ansaitsemista pidettiin jonkinlaisena syntinä.
VimpelComin tarkoitus oli ansaita rahaa.
Sehän listattiin pörssiin.
Mutta se yhdistettiin iloisiin, kepeisiin tunteisiin.
Ei niin kuin Mefistofeles: "Ihmiset kuolevat metallin takia.
Saatana hallitsee palloa siellä."
Se ei ollut sellaista.
Se ei ollut tuhoisaa, mutta se oli uusi ja mielenkiintoinen,
lähes pyhä teko.
Näin Venäjällä monia menestyviä liikemiehiä -
ja varakkaita ihmisiä.
Näin, että monet heistä tienasivat rahaa, eivät rikastuakseen,
vaan ollakseen muita siistimpiä.
Näin, miten rahasta tuli väline,
jolla pääsi lähemmäs valtaa.
Mutta valta tai jatkuva kilpailu -
eivät inspiroineet Dimiä.
Hänen piti luoda jotain ainutlaatuista, joka toisi todellisen muutoksen.
Monilla tapaamillani ihmisillä oli johtamistaitoja ja lahjoja kuin Dimillä,
mutta Dimillä oli jotain muutakin. Heikkous, joka oli hänen sydämensä.
Olen aina katsonut työtäni…
…melko itsekkäästi.
Olen tehnyt sitä, mistä nautin.
Kohtalo on tehnyt hyvistä teoista nautinnollisimpia minulle.
Luojan kiitos siitä.
Hyväntekeväisyys ja muut.
Voin vain olla kiitollinen kohtalolle,
että sain tehdä tätä työtä ja nauttia siitä.
Olen hedonisti.
Ja ainoa venäläinen, joka on saanut Carnegien kunniamitalin.
Mitä?
Ainoa Carnegie-mitalin saanut venäläinen.
Aivan, kyllä.
Hyväntekeväisyydestä. Unohdin sen.
Kyllä. Unohdin sen.
Hyväntekeväisyydestä.
Kun Dim myi osakkeensa, minäkin myin vähitellen omani.
Palasin kotiin ja päätin ryhtyä poliisiksi.
Lapsena en koskaan unelmoinut poliisin urasta.
Hyvä ystäväni Chicagosta -
oli ei-kaupallisen poliisihelikopteriyksikön hallituksessa.
Hän pyysi minua luomaan liiketoimintamallin,
jotta heidän ei tarvitsisi jatkuvasti kerjätä polttoainevaroja.
Se alkoi liiketoimintatehtävänä,
mutta eräänä päivänä johtaja kysyi, haluanko poliisiksi.
Sanoin kyllä. Olin yhdeksän kuukautta poliisiopiston kadettina,
vaikka olin 44, ja muut olivat parikymppisiä.
Nyt koen olevani ensisijaisesti poliisi -
ja sitten vasta liikemies.
Tämä on päällikön merkki, jota käytän univormun kanssa.
Tähdenumeroni on seitsemän.
Chicagon seriffinvirastossa on 11 000 poliisia,
joten olen numero seitsemän.
Poliisiperinteen mukaan -
harjoiteltaessa toisten kanssa -
vaihdetaan merkkejä.
Olemme käyneet läpi uskomattomia koulutuksia.
Yhdessä liike-elämässä.
Haluan siis jakaa tämän merkin kanssasi.
Moskovan-vierailuni kävivät yhä harvinaisemmiksi.
Kuten useimmat ulkomaalaiset,
en huomannut merkittäviä muutoksia Venäjällä ennen kuin 2014.
Näin vain liiketoiminnan kasvavan.
Kaikki muuttui, kun Venäjä otti haltuunsa Krimin.
Silloin tajusin, että Dimin visio maansa tulevaisuudesta -
oli täysin ristiriidassa Venäjän uuden kehityssuunnan kanssa.
Minä, me, seuraamme kiinnostuneina kaikkea, mitä Ukrainassa tapahtuu.
Rukoilemme Jumalaa, että kaikki järjestyy.
Se on erittäin tärkeää. Tiehaarukka on selvä.
Tiehaarukka politiikassa.
Jos Luoja suo, kaikki järjestyy.
Emme ole huolissamme vain teistä. Tämä koskee meitäkin.
Olin ollut huolissani hallituksestamme jo aiemmin,
mutta Krim oli lopullinen isku.
Krim oli -
jonkinlainen henkilökohtainen loukkaus.
Miten niin saattoi käydä?
Ukrainalle annettiin takuut.
Sille taattiin koskemattomuus.
Ja sitä loukattiin pahasti.
Dynasty Foundation leimattiin ulkomaiseksi agentiksi.
Se oli suoraan sanoen järkytys.
Kymmenien julkaistujen kirjojen jälkeen -
ja tieteeseen ja projektien tukemiseen sijoitettujen rahojen jälkeen,
miltä sinusta tuntui, kun kuulit siitä?
Se loukkasi minua syvästi. -Vai niin.
Dmitry Zimin säätiö oli ensimmäinen säätiö,
joka leimattiin "ulkomaalaisagentiksi".
Se lopetti tuhansien opettajien ja oppineiden koulutusohjelmat koko maassa.
Jokainen "agentin" rahan vastaanottaja oli vaarassa tulla leimatuksi.
Sen seurauksena Zimin ei voinut enää sijoittaa -
Venäjällä ansaitsemiaan tuloja kotimaahansa.
Solvattu ja loukattu.
Kysyin Jumalalta, miten tämä on mahdollista.
Olen täältä, olen Arbatista.
Mitä oikein tapahtuu?"
Se oli halveksittavaa.
Niin kai.
Lain mukaan minun piti laittaa kaikkialle leima -
ulkomaisen agentin merkiksi.
Jos säätiö -
kerää rahaa johonkin hurskaaseen toimintaan,
ja sitten kuullaan, että se on leimattu ulkomaiseksi agentiksi,
se on tavallaan ymmärrettävää.
Mutta kun säätiö, joka ei kerää, vaan lahjoittaa rahaa,
joutuu sanomaan olevansa ulkomainen agentti,
se on täyttä hölynpölyä ja pilkantekoa.
Siinä ei ollut järkeä.
Voi. Tämä on hyvin surullista.
Hyvin surullista.
Ongelman ydin oli se, että poikani Boris -
rahoitti oppositiota.
Rahoititko todella Navalnyin lähettämisen ulkomaille?
Kyllä. Ehkä Boris rahoitti sen, mutta rahat olivat minun.
Palaako hän? Tarvitseeko hänen palata?
Uskon, että hän palaa. Hän on rohkea mies.
Mutta en ole varma, onko se tarpeen.
Mitä hänen pitää tehdä sinun näkökulmastasi?
Hänen täytyy tehdä -
kaikkea, mitä tähänkin asti. Puhua, kirjoittaa ja olla eri mieltä.
Aleksei Navalnyi, Venäjän oppositiojohtaja,
tapettiin venäläisessä vankilassa vuonna 2024.
Vuonna 2021 88-vuotias Dim lähti tapaamaan poikaansa Borista,
joka oli paennut Venäjältä poliittista vainoa.
Pian Dimin lähdön jälkeen -
hänen pojantyttärensä sai käskyn,
jossa Dim kutsuttiin kuulusteluun.
Se on synkkä heijastus Venäjän nykyisestä ilmapiiristä.
Dim ei olisi voinut palata joutumatta pidätetyksi.
Dimin elämäntarina kietoutui 1900-luvun Venäjän historiaan.
Lähes sata vuotta siitä, kun Dimin perhe hajotettiin,
valtio teki sen taas.
Dmitri Borisovitš, odota hetki. -Selvä.
Pidä tätä. Lähdemme pian.
Tehdään se.
Tehdään se ennen lähtöä.
Tehdään se.
Kiitos.
Rakastan Moskovaa todella paljon. Olen moskovalainen.
Alan usein kaivata Moskovaa, esimerkiksi nytkin.
Mutta samaan aikaan, kun kuulen uutiset…
…Moskovan kaipuu -
alkaa taistella -
omaa maalaisjärkeä vastaan.
Se on yksi masentavimmista tunteista,
joita olen kokenut viime aikoina.
Olen kotoisin Arbatista.
Koko elämäni on siellä.
Näen mitä kauneimpia paikkoja täällä.
Mutta samaan aikaan ei ole paikkaa,
jossa minulla olisi -
sellainen uskomattoman nostalginen tunne -
kuin kävellessäni Arbatin kaduilla.
Sivtsev Vrazhok, Starokonjušennaja, Vlasjevski.
Puhuminen saa sen kuulostamaan banaalilta.
Sitä ei voi kuvailla.
Näitä tunteita ei voi kokea,
vaikka kävisi missä kauniissa paikassa tahansa.
Roomassa tai Lontoossa.
Ne ovat kauniita.
Mutta tämän tunteen -
eletystä elämästä tuntee vain siellä.
"Kyllä, tilanne rauhoittuu Olen lähtenyt
Synnyinniityiltäni lopullisesti
Poppelit eivät enää pudota
Päälleni siivekkäitä lehtiään
Vanha talo vajoaa alemmas ilman minua
Vanha koirani kuoli vuosia sitten
Jumala tuomitsi minut kuolemaan
Maanpaossa Moskovan kaduilla"
Olen todella isänmaallinen siinä mielessä,
etten häpeä mitään maata yhtä paljon -
kuin omaa kotimaatani.
Minua ehkä kauhistuttaa, mutta häpeän vain maani puolesta,
en minkään muun.
Isänmaallisuudella on eri puolia.
Rakkaus heimoa ja johtajaa kohtaan,
joka voi olla julma, mutta joka on johtajanne.
Rakkaus muuttuu nopeasti muukalaisvihaksi,
vihaksi naapureita kohtaan.
Vaara piilee siinä.
Kivikaudella tätä kutsuttiin isänmaallisuudeksi.
Sitten se muuttui rakkaudeksi valtiota ja johtajaa kohtaan.
On olemassa toisenlaista isänmaallisuutta.
Se on kuin rakastaisi vanhempiaan ja syntymäpaikkaansa.
Hellää rakkautta lähipiiriä kohtaan.
Mitä mielenkiintoisia asioita voi tuoda maahansa ja viedä sieltä?
Ensimmäinen rakkaus on ylpeyttä. Ylpeyttä heimostaan.
Toinen tulee maailmalta oppimisesta.
Ne ovat ne kaksi isänmaallisuutta.
Menetin uskoni kauan sitten.
Ymmärrän, että elämme autoritaarisessa valtiossa sen kaikkine seurauksineen.
Meillä on poliittinen järjestelmä, jota vaalit eivät muuta.
Pitäisikö sijoittajien varoa Venäjän joukkoja Ukrainassa?
Puhuttiin Venäjän joukkojen saapumisesta Ukrainaan -
vuoden alussa. Johdimme Zapad 2021 harjoituksia,
mutta niin ei käynyt, kuten näkyy.
Kenenkään,
ei kenenkään, pitäisi olla vallassa pitkään.
Hänellä ei saa olla absoluuttista valtaa.
Se oli suuri keksintö.
Vallanjako ja vallanperimys.
Sotia käydään vain, kun joku hallitsee loputtomasti.
Olen päättänyt suorittaa erikoisoperaation.
Suunnitelmiimme ei kuulu Ukrainan alueiden miehitys.
Mitä vaaditaan, että sota Englannin, Ranskan ja Saksan välillä alkaa?
Yksinkertaisin juttu: elinikäinen johtaja.
Siinä se, sota on syttynyt.
Maailmassa on noin 200 valtiota.
Joillakin niistä on aina vain enemmän ydinaseita.
Jotkut niistä ovat -
vihamielisiä naapureitaan kohtaan.
Joissain niistä on autoritaarisia hallintoja,
joissa päätös aseiden käytöstä tai vihatun naapurin tuhoamisesta -
riippuu käytännössä yhdestä ihmisestä.
Ihmiset kysyvät, miten vakaa sellainen maailma voi olla -
sata vuotta.
Voiko sellainen maailma olla vakaa?
Se vaikuttaa hyvin epävakaalta.
Mitä ydinaseisiin tulee, emme aloittaneet tätä retoriikkaa.
Meillä on taktisia ydinaseita,
jotka ovat kolme tai neljä kertaa voimakkaampia kuin amerikkalaisten -
Hiroshimassa ja Nagasakissa.
Kolme tai neljä kertaa voimakkaampia. Meillä on niitä paljon enemmän -
kuin Euroopassa,
vaikka amerikkalaiset tuovat heille omansa Yhdysvalloista.
Meillä on silti paljon enemmän.
Hyökkäys Venäjää vastaan muiden kuin ydinvaltioiden toimesta,
mutta ydinvaltion osallistumisella tai tuella,
ehdotetaan pidettäväksi -
niiden yhteisenä hyökkäyksenä Venäjää vastaan.
Mukaan lukien, jos vihollinen luo perinteisillä aseilla -
kriittisen uhan itsemääräämisoikeudellemme.
Vain yhteiskunta,
joka pystyy sielussaan korvaamaan -
rakkautensa kansakuntaa kohtaan rakkaudella ihmisiä kohtaan…
Vain sellaiselle yhteiskunnalle voidaan taata elävän pitkään.
Vihan kyllästämä yhteiskunta ei voi olla vakaa tai kestävä.
Se on valtava haaste meidän edessämme.
Vain humaani yhteiskunta -
voi odottaa olevansa olemassa pitkään.
VIIMEINEN MATKA
Tajusin, että tämä on viimeinen matkani.
Olenhan jo 88-vuotias.
Lähes varmasti.
Kaiken kaikkiaan oloni on kuitenkin aika hyvä.
Isä. Olen iloinen, että olemme kaikki täällä.
En uskonut, että se olisi mahdollista.
Kiitos, että tulit, Augie.
Noin kymmenen vuotta sitten, jo niin kauan sitten,
pyysit minua kirjoittamaan kirjan -
VimpelComista ja minun näkökulmastani.
En ole kirjoittanut sitä vielä.
Enkä ole julkaissut sitä vielä. Olen kirjoittanut…
Olen yhden luvun päässä sen valmistumisesta.
Ennen kotimatkaani Dim antoi päivitetyn omaelämäkertansa,
ja kerroin lähes valmiista kirjastani yhteisestä historiastamme.
Kun Venäjä pommitti Kiovaa tuhoten kokonaisia kaupunkeja ja perheitä,
loppu piti kirjoittaa uusiksi.
Venäläinen osa yhtiötä, jonka perustimme 30 vuotta sitten,
ei luultavasti enää koskaan pääse osaksi globaalia liiketoimintaa,
mutta Ukrainan ja muiden sivukonttorit jatkavat toimintaansa.
Palasin johtokunnan luo elvyttämään pioneerihenkeä,
joka määritteli meidät vuonna 1991.
Sodan kolmannella viikolla lähdin ensi kertaa Ukrainaan -
yksityiselle poliisitehtävälle.
Sitouduimme auttamaan Ukrainaa ja olemme tehneet vapaaehtoistyötä siitä asti.
Allekirjoita venäjäksi, niin käännän englanniksi.
Selvä.
Kun olet valmis. -Pieni hetki.
Boris, käteni tärisee niin,
etten ole voinut kirjoittaa vuoteen.
Hyvä on, allekirjoitan sen. -Selvä.
Sanotaan näin, ja korjaa sinä minua:
"Rakas Augie…"
"Rakas Augie, olet yksi tämän kirjan -
kanssakirjoittajista,
koska olet kanssakirjoittanut kohtaloni."
Hyvin sanottu. -Vau.
"Kanssakirjailija" tulee yhteen.
Miten sinusta tuli kohtaloni kanssakirjoittaja?
En voi. Hitto vie!
Pystyt siihen.
Tästä tulee niin rumaa. En pysty tähän.
Allekirjoitan sen myöhemmin.
Hienoa, kiitos!
Luetaan jotain.
"Hyvästi, ystäväni Hyvästi
Kultaseni, olet ikuisesti sydämessäni
Oli ennalta määrätty Että eroaisimme ja tapaisimme vielä
Hyvästi, ystäväni Ei kättelyä
Ei kyyneliä Ei kulmien kurtistelua
Kuolemisessa ei ole mitään uutta Tässä elämässä
Eikä eläminen ole uudempaa"
Juuri ennen loppua -
Dim kokosi kollegoita, tiedemiehiä ja intellektuelleja Kyprokselle.
He olivat työskennelleet Dimin säätiössä vuosia.
Siellä he kaavailivat uusia hyväntekeväisyystavoitteita.
Oppimisen ilolle ja valaistumiselle.
Se on hyvä asia sekä valaistuneille että valaiseville.
Onneksi olkoon!
Juuri ennen joulua 2021 -
lähdin Dimin ja Borisin mukaan heidän viimeiselle matkalleen Sveitsiin,
jossa eutanasia on laillista.
Dim oli päättänyt mennä toimenpiteeseen ennen vuotta 2022.
Se on terveyttä ja hyvinvointia.
Hän halusi lähteä maailmasta rauhassa -
ja varsinkin oikealla hetkellä.
Hänen ajoituksensa oli poikkeuksellinen.
Olimme monin tavoin hyvin erilaisia.
Dim oli vankkumaton ateisti, ja minä olin Jumalaan uskova kristitty.
Aluksi hänen kuolemaansa oli lähes mahdotonta hyväksyä.
Vaikka yritin kääntää hänen päänsä,
hän pysyi päättäväisenä ja kiireessä.
Uskoimme molemmat vapaan tahdon merkitykseen -
ja yksilön olemassaolon omaan ehdottomaan hallintaan.
Tämä auttoi minua hyväksymään sen.
Tämä on jäähyväiskuvamme.
Tällä viimeisellä matkalla päättyy -
henkilökohtainen tarinani Dimin ja Neuvostoliiton jälkeisen Venäjän kanssa.
Yhteinen historiamme on kulkenut täyden ympyrän.
Kaikki, mitä saavutettiin USA:n ja Venäjän lyhyen ystävyyden aikana,
on nyt mennyttä.
Paitsi meidän yhteytemme.
Jos olisin nuorempi…
Yksi tärkeimmistä tehtävistä,
joita lukutaitoisilla ihmisillä -
ja älymystöllä on,
on kouluttaa.
Yleisesti ottaen ei ole hienoa olla vanha mies.
Jalkani eivät toimi hyvin.
Aina on jotain.
Niin.
Mutta asioissa on positiivinenkin puoli,
koska näkee horisontin ja haluaa huutaa: "Teidän on elettävä."
Miettikää sitä.
Tasan kahden kuukauden päästä helmikuussa 2022,
Venäjä hyökkäisi Ukrainaan.
Mayat eli vuoden Dimiä pidempään.
Heidät haudattiin yhdessä Kyprokselle.
Zimin Foundation tukee edelleen tiedettä ja tutkijoita -
Tel Avivin yliopistossa Technionissa ja Arizonan yliopistossa.
Vuodesta 2022, lähtien se on tukenut lukiokoulutusta Ukrainan eturintamalla -
ja kunnostanut kirjastoja ja kouluja.
Turvallisuusriskin vuoksi emme voi nimetä venäläiskollegoitamme,
jotka olivat mukana projektissa.
Tekstitys: Emilia Hietala