Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Alekszej Navalnij. 2021. december 23. Pokrov, kettes számú büntetőtábor:
„Különböző rendezvényeken találkoztam Ziminnel,
és mindig arra gondoltam: hihetetlen ember!
Ha nem tudnám, hogy létezik,
azt hinném, valaki kitalálta, hogy vele példálózzon.”
Ez az úr Dim.
Ő orosz, én amerikai.
Életem több mint felében barátok voltunk.
A Szovjetunió összeomlásának előestéjén találkoztunk,
ő 58 éves volt, mint én most.
MOSZKVA, OROSZORSZÁG
Dmitrij Zimin vagyok. Voltam egy műsorban,
már el is felejtettem a nevét, de nem számít.
1933-ban születtem.
Még valami csodás dolog:
amerikai volt, akár a fiam is lehetett volna,
és egy életre barátok lettünk.
Úgy beszél oroszul, mint ahogy én beszélek
angolul. Pocsékul.
EURÓPA
2021 decemberében, egy héttel karácsony előtt
felhívott Dim fia, Boris,
hogy sürgősen menjen Chicagóból
Dimhez, aki éppen Cipruson bérelt egy lakást.
Egy szenátor irodájában tárgyaltunk.
Itt Dim beavatott minket a tervébe:
év végén
eutanáziára megy Svájcba.
EGY ÉLET ÉS IDŐ ZÁRÓJELENETE
Temessenek el a síbakancsomban.
Itt a sírkő, itt a kép
és a felirat:
„Az előfizetőt lekapcsolták.”
1992-ben a két szuperhatalom
rövid barátsága során,
létrehoztunk egy sikeres távközlési céget, a VimpelComot.
Ez lett az első orosz vállalat Oroszországból,
az első telekommunikációs startup a New York-i tőzsdén,
ami gazdaggá tett minket.
Harminc éve
fényes jövőre számítottunk ezzel.
Két hónappal a barátom halála után Oroszország megtámadta Ukrajnát.
És hálás voltam, hogy Dimnek nem kellett ezt látnia.
Nem kellett végignéznie a szörnyűséget,
amit az orosz hadsereg a kijevi térségben művelt.
Oroszország, Dim országa, és Amerika,
a hazám virágzó jövője,
amiről a 90-es években álmodtunk, eltűnt.
A történetünk szívbemarkoló krónikája
az amerikai álom és az orosz sors összecsapásának.
HÁROM HÓNAPPAL DIM EUTANÁZIÁJA ELŐTT
Amikor a felvételt nézem, nem tudom, mit gondoljak.
Dim utalt a terveire?
Rájöhettünk volna?
Valószínűleg ez lesz az utolsó utam.
Szeptemberben Dim meghívott minket
az „utolsó utazásra”.
Azt hittem, egy idősebb férfi csak így ír le egy kalandot.
Egy hajóút lesz?
Dim 2021 januárjában távozott Oroszországból,
miután letartóztatták Navalnijt, az orosz ellenzék vezetőjét.
Több mint 12 éven át Dim családja pénzzel támogatta
Navalnijt és olyan ügyeket, melyeket hazája ellenzett.
Oroszországban Dim volt az egyetlen, aki nyíltan tette ezt.
Kedves Augie! Semmit sem változtál,
mióta utoljára láttalak.
Három hónappal az öngyilkossága előtt
senki sem sejtette, hogy Dim az utolsó napjainak
minden részletét megszervezte.
Nem volt könnyű felvinni a feleségét, Mayát a hajóra,
de ez sokat jelentett neki.
Meghívta egy barátját, egy rendezőt,
hogy készítsen emlékbe felvételeket az unokáinak.
- …hiányzott. - Igen, a képed.
- Igen. - Igen.
Ez nagyon vicces!
Mindenre emlékszel!
- Emlékszel. - Emlékszem, igen.
Nagyon jó.
A Plexsys rendszer hátul van. Ott a Plexsys.
Elmesélhetem a történeted, Dim?
Igent mondott volna.
Sokat gondolkodtam azon, hogy miért így akart meghalni
és miért pont 2022 előtt.
Dim rákos volt, de nem volt halálos beteg.
Kezdte elveszíteni az emlékeit, és ez megrémítette.
„Mi értelme emlékek nélkül élni?” kérdezte Dim.
De főleg attól félt,
hogy szemtanúja lesz egy új, nagyszabású háború kitörésének,
amire az USA ősz óta naponta figyelmeztetett.
Izgatott lettem.
Kaphatok egy konyakot? Egy kicsit.
Uraim, egészségükre!
Szörnyen remeg a kezem.
Majd elmúlik, ha iszom.
A 80-as években kezdünk,
amikor Oroszország még Szovjetunió volt.
Dim szovjet rádiómérnök volt,
aki egy Amerika-ellenes rakéta-elhárító rendszeren dolgozott.
Az amerikaiak és a szovjetek évtizedeken át esküdt ellenségek voltak.
A legtöbb amerikai szemében, beleértve engem is,
a Szovjetunió volt a gonosz birodalom.
De aztán jött Gorbacsov,
az új szovjet vezér, aki felrázta a dolgokat a peresztrojkával,
ledöntötte a berlini falat és lerombolta a kommunista rendszert.
Hirtelen véget ért a hadiiparok közötti végtelen verseny.
Tekintsünk előre a tiszta égbolt jövőjére!
Köszönöm.
Meg kell értenünk, hogy totalitárius rezsim alatt éltünk.
Totalitárius rendszer nem létezhet,
ha nincsenek ellenségei.
Én a kezdetektől üdvözöltem Gorbacsovot.
Nagyon tetszett nekem.
Gorbacsov és az új gondolkodásmódja.
Forradalmasította a politikát.
Huszonkét éves voltam, stanfordi másodéves,
és egy nap az egyetemen sétálgattam,
amikor elmentem a szláv tanszék előtt,
és megláttam egy plakátot egy közelgő, szovjet kirándulásról.
Valamiért felkeltette az érdeklődésem.
Moszkvában találtam magam,
a szovjetek rájöttek,
mit jelent a peresztrojka.
Legelőször elcseréltem egy fejhallgatós Walkmant
jegyekre a Moszkvai Nagyszínházba.
Akkoriban nem tudtam,
mi lesz a második.
A HIDEGHÁBORÚ
Szerintem három fontos időszak volt az életemben.
Az első 30 évig tartott.
Dolgoztam a hadiipari komplexumban,
a minszki Tudományos Intézetben.
Egy óriási rádióállomásnak a helyettes tervezője voltam.
Láttál róla képeket?
Ez a moszkvai rakétavédelmi rendszer
radarállomása volt.
A fejlesztés az amerikaikkal kötött
megállapodás alapján zajlott.
Ez volt a híres Brezsnyev-Nixon megállapodás.
A szovjet-amerikai
kapcsolatok fejlődésének legfontosabb
eseménye az volt, mikor a Szovjetunió Kommunista Pártjának
Központi Bizottságának főtitkára,
Leonyid Brezsnyev az Egyesült Államokba látogatott.
A hidegháborús félelem és feszültség
ellenére láthattuk a szovjet vezetőt
és az amerikai elnököt egy helikopterben.
Hét vagy nyolcéves lehettem akkor.
Tíz évvel korábban a szüleim Mexikóból
és Kolumbiából az Államokba emigráltak 24 dollárral a zsebükben.
Ez nem sokkal a kubai rakétaválság után történt,
amikor Oroszország először kezdett atomarzenállal zsarolni.
Apám magasan képzett mérnök volt,
és fáradhatatlanul dolgozott.
Egy ideig még benzinkutasként is,
hogy békés életet építsen a gyerekeinek.
A híres
Nixon-Brezsnyev megállapodás szerint
egy-egy rakétavédelmi rendszerünk lehetett.
A látogatás újfajta szovjet-amerikai egyezményhez vezetett,
beleértve az atomháború megelőzésére vonatkozó megállapodást.
Úgy döntöttünk, Moszkva köré telepítjük a rakétavédelmi rendszert.
Az amerikaiak egy olyan helyet választottak,
aminek a nevét már nem is tudom,
de ott voltak a Szovjetunió ellen irányuló rakétakilövő létesítményeik.
Egy nagy mezőt.
Ők őrizték ezt a helyet, mi pedig Moszkvát,
ami általánosságban
lehetetlen feladat volt.
Mert az amerikai rakétakilövő létesítmények megsemmisítéséhez,
amely centiméterenként
hat kiló nyomást bírt el,
közvetlen találat kell.
Nagyon erős védelmük volt.
Másrészről Moszkva elpusztításához elég lett volna
egyetlen rakéta is.
Moszkvát egy hidrogénbombával is meg lehet semmisíteni,
így Moszkva rakétavédelmi rendszere
pénzkidobás volt, nem pedig védelem.
A szenilis és beteg Brezsnyev Moszkvában élt.
Városvédelmi rendszert építettünk,
míg az amerikaiak védelmi rendszere, a Safeguard,
a taktikai rakétáikat védte.
A rakétaelhárító rendszert csak Moszkvát védte.
Annak ellenére,
hogy évtizedek teltek el,
nem tudom, el lehet-e ezt mondani.
Bár itt nem létezik ilyesmi.
Óvatosan bánjanak ezzel az információval!
Bénító volt az állandó titkolózás.
A titoktartás, ami sokszor nevetségesen szigorú volt,
fontosabb volt a hatékonyságnál.
Miért termelt ki ennyi zsenit a PhysTech,
többet, mint a fizika tanszékek?
Én is feltettem magamnak ezt a kérdést, sok embert ismertem ott.
A kultúra miatt.
Szinte ingyen be lehetett jutni.
Volt egy könyvtár a szomszédban.
Más életet éltek.
Bizonyos értelemben
féltékeny voltam rájuk.
Persze. Tudomásom szerint teljes titokban kellett dolgoznod.
Mindentől elzárva.
Nem mehettél külföldre?
Persze! Ne már!
A Szovjetunióban minden titkos irat
titkos, szigorúan titkos
vagy különösen titkos volt.
A különleges fontosságú dokumentumokhoz kizárólag
egy nyomtatvánnyal lehetett hozzáférni.
A lehallgatás hivatalos volt.
Az egész rendszer vacak volt:
Lényegében mielőtt
felhívhattam volt egy másik várost az irodámból,
értesítenem kellett a hatóságokat
a távolsági hívásról.
Kifejezetten megtiltották,
hogy felügyelet nélküli hívást folytassak a lakásomból.
Figyelt valaki? Elméletben igen.
Én voltam a legnagyobb osztály vezetője,
vezető tervező, tudósdoktor, nem voltam tagja a Pártnak.
Sosem voltam.
Megtaláltam.
Sok…
Őszintén szólva,
ha több tankot akarunk gyártani, mint a többi ország,
le kell rombolnunk az országot.
Egy ország, egy társadalom először is tiszteletet érdemel,
ha tisztességes életet biztosít a népének.
Mikor érezte úgy, hogy már nem szovjet?
'68 augusztusában…
…amikor bevonultunk Prágába.
Akkor kialudt bennem a Komszomol illúzió utolsó lángja.
Világossá vált, hogy az országomat gengszterek vezették.
ÚJ REMÉNY
Ha megjelöljük a történelmünk
legfényesebb és legsötétebb dátumait,
akkor fényes dátum lenne, minden olyan nap,
amikor szabadok lettünk – a 90-es évek.
Így indult el a szabad Oroszország.
Legalábbis egy lépést tettünk felé.
Gorbacsov felemelkedése a Szovjetunióban
és a hidegháború vége egybeesett
a telekommunikációs forradalommal az USA-ban.
Mozgásban lévő emberek, dolgozó emberek,
de mégis képesek kommunikálni
az üzlettársakkal, vendégekkel, családtagokkal,
barátokkal, még utazás közben is.
Apámat segítették a mérnöki megérzései.
1983-ban vezették be az kereskedelmi mobilrendszert
az Egyesült Államokban.
1990-ben apám és én, a fiatal, tapasztalatlan vállalkozó,
megvettük a Plexsyst, egy kis céget
Corinth-ban, Mississipiben.
A vállalat vagyona
volt a fedezet egy másfél milliós kölcsönhöz.
És a békeidő új korszaka a Szovjetunióban azt jelentette,
hogy katonai rádiómérnökök
keresték a módját annak, hogy eltartsák magukat
állami támogatás nélkül.
A Szovjetunió még létezett,
a katonai megrendelések gyakorlatilag megszűntek,
nem kaptunk fizetést.
Más gyárak is ilyen állapotban voltak.
Keresték, hogy mi kerüljön piacra.
Bátorították a csevegést a külföldi cégekkel.
Köptek a titkolózásra,
ami egyébként sem létezett.
Valami megoldást kerestünk a túlélésre.
Mérnökök voltunk.
Éheznünk kellett volna?
Mindent elfelejtettem,
most a jegyzeteimet használom alapnak.
Úgy érezte, takarítóként kell dolgoznia?
Számított önre a családja.
Nem. Értettünk pár dologhoz.
A rádióelektronika elég széles terület.
Azt hittem, lesz munkám.
A világ másik felében,
Chicago külvárosában,
egy libanoni amerikai ügynök kopogott be hozzánk.
L'Oréal kozmetikumokat árult, és úgy hívták, Ed Saad.
Egy piros Cadillacet vezetett,
egy kabriót fehér bőrülésekkel,
tele volt ékszerekkel.
Totál őrület.
Ed Saad a neve. Emlékszel Edre?
Ed Saadra? Igen! Emlékszem.
Egy libanoni amerikai, aki Chicago külvárosában élt,
Ed Saad, meglátogatott minket,
és azt mondta: „Olvastam a cégükről.
Olvastam az infrastrukturális felszerelésükről.
A Szovjetuniónak kell a felszerelésük.
A rendszerük kisvárosokra épült.
Tökéletes lenne Oroszországnak.
Több milliót eladhatnak belőle
Oroszországban.”
Két-három hónapnyi alatt
meggyőzte apámat, hogy menjünk.
Úgy fél évig tartott, míg meggyőztek,
hogy nézzük meg, mi lesz.
Így állapodott meg velünk:
„50 ezer dollár tanácsadói díjat kérek.”
Ez az ő díja volt.
25 000-et fizetünk indulás előtt,
és 25 000-et, ha aláírunk egy megállapodást.
A 12 hitelkártyánkról fizettük
a kiadásokat. Őrület volt.
Moszkvában a L'Oreal sikerei hajtottak minket,
valamint a jegyvásárlásom tapasztalati,
és az adatok: a Szovjetunióban száz emberre
csupán 17 vonalas telefon jutott.
Vagyis az emberek nem tudtak kommunikálni.
Mielőtt felszálltunk JFK-ről induló PA74-es Pan-American járatra,
végrendeletet írtunk, és életbiztosítást kötöttünk.
Eldöntöttük, hogy amerikai úttörők leszünk Oroszországban,
vagy pénzt hagyunk a családra.
Élve semmit sem értem.
Holtan viszont egymillió dollárt.
A szigorúan titkos irodánkban
látogattak meg minket.
Hihetetlen volt.
Tudtuk, hogy a titkos rádiótechnikai intézetben
a laborom valami mást kezdett csinálni.
Honnan jött Fabela?
Elmélyedtünk a mobiltelefon bizniszben.
Fabela saját költségén adott egy alállomást és egy elosztót.
Adott vagy 15 ilyen telefont.
Imádtuk, amikor először sétáltunk ezekkel.
És meghívott minket.
Amikor bementünk ezekbe az intézményekbe,
ezekbe a szupertitkos intézményekbe,
amerikaiakként mentünk oda.
A mi szemszögünkből ez rendkívüli volt.
Hogy a fenében ne lett volna az? Ha ez három évvel előbb történik,
ő börtönben lenne, és én is,
mert bejutottunk az intézménybe.
A találkozás első két napján,
mielőtt találkoztam volna dr. Ziminnel,
egyértelmű volt, hogy nem akarnak vásárolni.
Technológiát akartak.
Tudni akarták, mit tudnak gyártani.
Teljesen mást akartak, mint amit Saad mondott.
Hét napig voltunk Moszkvában.
A második napon rájöttünk,
hogy sosem fogják megvenni. Ők gyártani akartak valamit.
Hamar rájöttem,
hogy ezek az 50-60 éves szovjet mérnökök
csak azért jöttek hozzám, a fiatal, nem mérnök amerikaihoz,
mert svédasztalos reggeli volt.
Egyenesen az asztalhoz mentek, szendvicset pakoltak a táskájukba,
aztán beszéltek velünk.
Tudtam, hogy hazaviszik azt az ételt,
és büszke voltam, hogy etetni tudtunk valakit.
Odáig jutottunk, hogy meghívtalak magamhoz.
A Kovrinyo negyedbe.
Olyan büszke voltam. Volt egy háromszobás lakásom.
Megkérdeztem, hány szobájuk van.
Finoman közölték, hogy házakban laknak.
Az utolsó napon,
találkoztunk a Vimpel
vezérigazgatójával.
Összefogta azokat az intézményeket, amiket felkerestünk,
így elkezdődhetett a tárgyalás.
Elhatároztuk,
hogy ha befektetett pénz valamilyen módon megtérül,
akkor ezért tennünk kell valamit.
De ehhez látnunk kellett, hogy tudunk-e helyben
gyártatni a Vimpellel.
Volt egy pont, fogalmam sincs, mikor,
de volt egy olyan pillanat,
amikor dr. Zimin ellenezte, hogy üzletet kössünk.
Abszolút ellenezte.
Vagy húsz ember ült a teremben,
de ő versni kezdte az asztalt.
„Kizárt, kizárt. Nem fog megtörténni.”
Nem túlzok,
de szó szerint az asztalt püfölte.
Lényegében eldőlt, hogy fel kell készülnünk,
hogy a Vimpel, mint gyártó,
egy gyártó üzem lesz,
és az előkészítéshez meg kell ismerkednünk az amerikai gyártóval.
Delegáció gyűlt össze, amit Augie aztán meghívott.
Akkoriban elképzelhetetlen volt egy amerikai út.
Vendégül láttak minket. Fedezték a kiadásainkat.
Küldtek egy faxot a meghívóval,
és egy külön kéréssel, hogy vegyük be a delegációba
a kopasz úriembert,
aki vadul gesztikulált és csapkodott.
Így az utolsó pillanatban bekerültem a delegációba.
Csak arra a fickóra emlékeztem, aki ezt csinálta.
Megmondtam, hogy menjenek biztosra,
és legyen a küldöttek listáján.
És nem tudom, mondtam-e, vagy talán nem,
de a válasz az volt, biztos vagy-e benne?
Mindig nagyon nehéz vele.
Mindig mások ellen fordul.
Maga ellen volt a protokollal. Biztos, hogy őt akarja?
Mondtam, hogy igen, mert szenvedélyes embert szeretnék.
Ő volt az egyetlen, aki szenvedélyes volt.
Mindenki más ilyen volt.
Augie, az amerikai meghívód
kezdődött minden, az változtatta meg az életem.
És az enyémet is.
Mire a mérnökök ide jöttek,
a Szovjetunió megszűnt létezni.
A Szovjetunióból repültek Chicagóba,
majd Oroszországba tértek vissza.
Nem sokkal később Dmitrij Zimin orosz rádiómérnök
és én belevágtunk egy igazi kalandba.
Közös orosz-amerikai távközlési vállalatot
alapítottunk, a VimpelComot.
Vállaltuk azt a nagy feladatot,
hogy létrehozzuk az első mobilhálózatot,
amely addig elképzelhetetlen módon összeköti az embereket.
AZ AMERIKAI ÁLOM
Egymás után három forradalmi esemény következett be.
A Szovjetunió összeomlása,
a szabad piac bevezetése,
majd egy teljesen új mobiltechnológia megjelenése.
Ez a három esemény
intellektuális forradalomhoz vezetett.
Öregkoromra rájöttem, hogy startupos vagyok.
Ez a startup a semmiből épült.
Amikor mindent felhúztunk a nulláról,
az első antennánk a külügy
tetején állt, ezen a magas épületen.
És csodával határos módon a térerő a March Street 8-ig ért.
Onnan jött az első hívás.
1992. július 12-én a March Streeten sétáltam.
Felhívtam Augie-t Amerikában.
Dim motivációja egyszerű, de okos volt:
munkát és fizetést adni.
Kihasználta rádiómérnöki tudását,
értett a hálózatépítéshez.
Én feleltem a forrásokért, marketingért és tervezésért.
Nem hiszem, hogy Dim felfogta, mit jelentett a vállalkozói szellem,
de a kalandos szelleme felfedezésre sarkallta,
még akkor is, ha valamit nem értett.
Életem következő tíz éve, '91 és 2001 között
volt a legszínesebb,
legfényesebb időszak.
Azért gyűltünk össze, hogy megünnepeljük
a világháború alatti orosz-amerikai szövetséget.
Fogadalmat teszünk, élünk a lehetőséggel
és egy új világot építünk
öt évtized után.
Minden gyorsan haladt.
A nyugati új kezdetek visszhangot vertek Moszkvában.
Az adrenalinszintünk megnőtt.
Egyértelmű volt, hogy Oroszország világhatalom lesz,
és fontos szerepet kap a világgazdaságban.
1992-re 200 vásárlót szereztünk.
Őrülten izgalmas volt.
Harminc évig dolgoztunk
a szovjet rezsim nyomása alatt.
Nem léphettünk ki a sorból.
Aztán kitörtünk!
Ha a mobilkommunikáció kiépítésénél követtük volna
a régi hadiipari komplexumok szabályait,
most sem létezne semmi.
1996-ra már 50 000 ember használta
a mobilhálózatunkat.
Csak négy év telt el
az első moszkvai hívás
és a New York-i tőzsdei bejegyzés között.
Az IPO Fabela ötlete volt.
A kezdeti nyilvános ajánlattétel
az az eljárás, amellyel egy magántulajdonú cég
először kínálja a részvényeit a nagyközönségnek.
Ez volt az első alkalom,
hogy amerikai befektetők vehettek orosz részvényeket.
Akkoriban is mondtam, hogy ez jelentős üzlet volt.
Az IPO ötlete.
Először őrültségnek gondoltam, de miért is ne?
Őrülten érdekes volt.
Dim meggyőzése?
Dim mindig is bízott bennem.
Egyszerűen bízott bennem. Igent mondott!
Igent mondott!
Igen, teljes mértékben bíztam Augie-ban.
1995 novemberében döntöttünk, és '96 novemberében
a tőzsdére léptünk.
Manapság elképzelhetetlen egy év utána kiadni az IPO-t.
Nem voltam ilyen naiv.
Tudtam, milyen bonyolult Oroszország.
Úgy gondoltam, az IPO nagyfokú védelmet jelent a cég számára.
Ezért akartam mindenáron megszerezni.
Tudtam, hogy ha tőzsdére visszük a céget,
az amerikai támogatást fog hozni.
Meg akarták védeni a befektetőiket,
különösen, mivel az amerikai-orosz kapcsolat nagyon erős volt.
Emlékszem, bár Augie jobban emlékszik
az IPO előtti éjszakára.
Ott ültünk és megszabtuk az árat.
Az induló árat.
Ha túl magas, senki sem veszi meg,
ha túl alacsony, ki tudja, mi lesz.
Végül túl alacsonyra tettük,
és hatalmas volt az érdeklődés. Lehetett volna több is.
Azt akartuk,
hogy bármennyi is legyen az ára,
a befektetők pénzt keressenek.
Meg akartuk hálálni a bizalmukat.
Mert mielőtt a tőzsdére mentünk volna,
már elutasítottak minket 13-szor,
hogy nem visznek tőzsdére minket.
Ő túl öreg, én túl fiatal vagyok,
és ez Oroszország. Ez valami vicc?
Dim, emlékszel, hogy mi történt
az út második hetének második napján?
Javában dolgoztunk,
három-öt nap volt az árazásig. Emlékszel,
mi történt Oroszországban?
Jelcin szívrohamot kapott.
Két héttel az út kezdete után.
Ha Jelcin meghal, az IPO-nak annyi.
Vége.
Azt kérdeztük:
„Még mindig nem lesz kommunista?”
Mert Jelcin volt az egyetlen, akiben a nyugat hitt,
hogy Oroszország nem lesz újra kommunista.
Három évvel korábban volt egy puccs. Alig három éve.
Jelcin nélkül senki sem hitt volna ebben.
De a Nyugat hitte,
hogy újra kommunizmus lesz.
Drámai volt a helyzet. Ennyi munka után
egyetlen incidens mindent tönkretett volna.
Szerencsére jól volt. Bypass műtétje volt.
Igen.
Mekkora mázlink volt!
Világhíradó.
A Wall Streeten.
Igen, a Wall Streeten az oroszokkal.
Miután tőzsdére vittük a cégünket,
a tőke elérte a 822 millió dollárt, alig öt év alatt,
miután a semmiből kezdte egy új országban.
Senki sem hitte 1990-ben, hogy ez lehetséges,
kivéve talán Ed Saadot, a kozmetikai ügynököt,
és Jegor Gajdart, a poszt-szovjet gazdaság első reformét.
Dmitrij Borisovics?
Gajdar kritikái ellenére, úgy tűnik, igaza volt.
Csak négy év telt el 1992 óta,
és most először egy orosz cég
orosz értékpapírokat jegyez
a New York-i tőzsdén.
Amikor pénz kellett a cég fejlesztésére,
érthető módon banki hitelekből éltünk.
De orosz hitelek nagyon drágák, évi 30% a kamat.
Amikor virágzott az üzlet, még elfogadható volt.
De ha csak egy kicsi is a kamatra megy,
nem építhetsz vállalkozást hitelekre.
Harcolnunk kellett volna, hogy a világ többi részéhez
hasonlóan a legolcsóbb kamathoz jussunk.
A legolcsóbb a részvénypiacon található.
A cég történetében és a történelemben is első volt.
Volt egy cég az Orosz Birodalomban,
ami tőzsdére ment.
II. Miklós cár áldásával
kölcsönt szerzett
a Moszkva-Vlagyivosztok vasúti vonal megépítéséhez.
De az a cég kötvényeket adott ki,
vagy ilyesmit. És nem volt a tőzsdén sem.
Egy vasúti kötvényt.
Tőzsdei vonatkozásban mi voltunk az elsők.
Igen. A legelsők.
És mit adtunk nekik ajándékba? Egy szamovárt?
Miklós cár arany szamovárt adott,
amiért bejegyezték a kötvényeket.
És a tárgyalóban csücsült, mert nagyon értékes darab volt.
Ha ma elmegyünk a New York-i tőzsdére,
a tanácsteremben van. A tanácstermükben.
Ebből jött az ötlet, hogy egy szamovárt adunk nekik.
- Van róla egy kép. - Szamovár!
Az orosz zászlóval.
Az amerikai és a céges zászló az erkélyen volt.
Az egész Wall Street le volt zárva.
Mindenféle orosz kulturális eseményt csináltunk.
Először vittünk orosz táncosokat
a tőzsdére.
És orosz táncosokat.
Persze mindenki megállt, hogy megnézze. Hihetetlen volt.
Emlékszem Augie apjára,
szerintem boldogabb volt, mint Augie.
Emlékszel a zárómondatodra
az előadásokon?
Mi volt a zárómondatod?
Emlékszel, angolul?
Egy mondatot mondtál.
Próbálok emlékezni.
Kívülről fújtam, de már elfelejtettem.
- Augie, emlékeztess! - Segítek.
Igen. „Már várom…
a fényes jövőt.”
„Már várom…”
„A fényes jövőt!”
Igen!
Minden beszédét így zárta.
„Alig várom a fényes jövőt!”
„Nagyon várom a fényes jövőt!”
- Igen. Ez volt a védjegye. - „Nagyon várom…”
És mindig integettem.
Vagy 120 előadás volt.
Dmitrij Boriszovics! Mikor lettél gazdag?
- Nem emlékszel? - De ő sosem így gondolkodik.
Nem vagyok jó beszélgetőtárs. Nem emlékszem.
Nem, ő nem így gondolkodik. Soha nem volt ilyen.
Nem emlékszem.
Kezdek emlékezni.
Egy pillanat! Már megvan, mire emlékszem.
Akkor hallottam először,
hogy gazdag vagyok.
Valaki mondta.
Ismertünk egy Roznyeckin nevű fickót. Lenya!
Néha nem a reptéri metróból mentem haza,
hanem a Dinamo állomásról, hogy átsétálhassak a parkon.
Néha hazasétáltam.
Egyszer összefutottam Roznyeckinnel, a Dinamó állomás mellett.
„Dmitrij Boriszovics, mit csinálsz?”, kérdezte. „Miért?”
„Tudod, mennyit érsz?”
Ez a kifejezés akkor…
Bele sem gondoltam.
És amikor azt mondta,
„Egyedül kóborolsz, de tudod, mennyit érsz?”
Nem jutott eszembe a VimpelCom részvények eladása.
Ennek semmi köze a vagyonhoz.
Hogy adhatnám el a részvényeimet? Elképzelhetetlen volt.
Mintha egy gyereket adnánk el. Elképzelhetetlen.
Gazdagnak tartottak,
de csak névleg.
Így éreztem, jól emlékszem erre.
Könnyű volt ez önnek?
Nem tapasztalt nehézséget, ellenállást vagy nyomást?
Isten áldja, bármi is történt!
A 90-es évek elején, a Szovjetunió bukását követően,
Moszkvában kialakult a szervezett bűnözés.
„Védelemért” harcoltak.
A bandák minket akartak,
és cserébe részvényeket követeltek.
Nem volt ijesztő?
Volt időszak, amikor az volt.
Emlékszem, amikor biztonsági őrt kellett hívnom.
- Mikor? - Nem mondom meg!
A nyár vége felé,
éjfél körül hazafelé sétáltam
a Recsnoj Vokcal metróállomásnál.
Bizonyos értelemben
dr. Zimin naivabb volt nálam.
Üres volt az utca.
Az a környék akkoriban elég üres volt.
Pár kölyök odajött hozzám,
de nem figyeltem rájuk.
Hirtelen,
kivált a csapatból két fickó,
néma csendben odajöttek hozzám, és arcon vágtak.
Egy szó nélkül.
Csendben. Bumm!
Próbáltam ellépni, de megint megütöttek.
Elestem, és megrúgtak.
Véres lett az arcom.
Így mentem haza.
Mindenféle elméletek kezdtek terjedni.
Nyilvánvaló volt, hogy meg akartak félemlíteni.
Meg akarták érteni,
hogy bár csak arcon ütöttek, tovább is elmehettek volna.
Rendszeresen átvettük ezt a bűnözőkkel az irodában,
és egyszer gyorsan az Államokba kellett szöknöm.
Az egyik korábbi partnerünket megölték,
pedig már otthagyta a céget.
Bár Chicago közelében éltem,
még sosem találkoztam ehhez hasonló erőszakkal.
AZ OROSZ VÉGZET
Jelcin elment, Putyin már ott volt.
Mit gondolsz róla?
- Putyinról? - Igen.
Már alig emlékszem.
Valami ilyesmit:
Kedves fickó, de Csekás.
A „Cseka” a régi neve a szovjet titkos rendőrségnek,
a KGB elődjének.
Dim jól ismerte ezt a szót.
Nem tisztességes emberek.
Voltak kétségeim.
Az, hogy csekás, egyértelműen gyanússá tette.
- Jó reggelt! - Jó reggelt!
Dmitrij Boriszovics! Jó reggelt!
Ülj le!
- Jó reggelt! - Jó reggelt!
ZIMIN ALAPÍTVÁNY
'35-ben apámat letartóztatták.
A második anyámtól tudtam meg,
a dadámtól, aki emlékezett, hogy letartóztatták,
és elmondott mindent.
Elmondta, félig suttogva,
hogy eljöttek apámért.
Csak hogy anyám ne hallja.
Anya megtiltotta, hogy beszéljünk róla.
„Bár élne az apád!”
Egy egész csapat ivott,
nassolt és viccelődött.
És valaki jelentette.
Olvastam a feljelentést.
Aztán megjelent.
Mitől lesz valaki szemétláda?
Nem újságírói, hanem tudós szemszögből.
Az állatok világában több okból is
öröklődik a fokozott agresszió, főleg a hímeknél.
Az agresszió révén eldönthető, hogy ki a domináns fél
egy adott kapcsolatban.
Vannak a csordában olyan egyedek,
amik nem tudják kimutatni.
Gyengék, nem tehetnek róla.
Egyetlen módon tudják kimutatni,
ha közelebb kerülnek a vezérhez, az alfa-hímhez.
A védelmében, a majomcsapat tagjaként
megengedhetik maguknak, hogy ürülékkel dobálják az erősebbeket.
Így kerül idővel a söpredék a vezető köré.
Találkoznunk kellett volna?
Dimnek, a szovjet rádiómérnöknek,
az értelmiséginek, aki olyan családba született, ami az állam ellensége volt,
és akinek az apja Sztálin táboraiban halt meg.
És nekem, az amerikainak, bevándorlók fiának,
akinek a hazája mindent megadott.
Távol álltunk egymástól.
Egészen Dim haláláig
nem tudtuk megmagyarázni, hogy mi hozott össze minket.
Kezdettől fogva azonnali tiszteletet, végtelen hűséget,
szenvedélyt és közös kalandvágyat éreztünk.
Egyszerű emberi tulajdonságok kötöttek össze.
Dim az egyik fiam keresztapja lett.
Egyszer csak megjelent a Facebookon:
„Mit csinált egy cégvezető 18 évesen?
Dmitrij Zimin, a VimpelCom alapítója.
Dynasty Alapítvány. Enlightener díjas.”
Teljesen kiment a fejemből.
Olvasd fel!
„'51 tavaszán
nagy vezérünk még él. Barátunk és tanárunk.
Egy közösségi lakásban lakunk Boriszoglebszkij pereulokon,
ahol kígyózó sorok állnak a csapnál és a mosdóban.
Még nem használták a „vécé” szót, legalábbis nem a lakásunkban.
Vécépapír sem volt.
Nagy bajba kerülhetsz, ha véletlenül kiteszel
egy újságot azzal a fotóval a mosdóban.
Nem volt se kád, se zuhany.
De már tudtam, hogy rádiómérnök akarok lenni.
Az lett belőlem.”
Úristen!
Fiatalon kezdtem fotózni.
Talán hetedikes lehettem.
Egy éjszakára megállapodtam a szüleimmel.
Két szobánk volt.
Megkaptam az egyik szobát. Senki se ki, se be.
Az ablakok be voltak függönyözve.
Vizes vödröket vonszoltam be,
tálakat vittem be.
Amikor túl sok képem lett,
átmentem a konyhai csaphoz.
A szomszédok megértőek voltak.
„A házi készítésű tévé volt az én csendes forradalmam.
Az egyetlen a közös lakásunkban.
Jól kerestem telefonok és tévék javításával.
Néha elöntöttek olyan gondolatok és érzések,
amiket nem oszthatsz meg a rokonaimmal.”
Anya! Doksiciből származott.
A családnevük Doksicij.
Először is,
már a forradalom előtt
összeomlott a Letelepedési zóna.
Így a zsidók Szentpétervárra és Moszkvába menekültek.
Anya is köztük volt.
Gyors- és gépírónő volt. Akkoriban nagyra értékelték.
Az írógép hangjára születtem,
ami életet lehelt belénk.
Napi 24 órában.
Sosem láttam a papírjait.
Csak azt nem tudtam,
hogy apám előtt az anyám
már férjnél volt.
Anya!
Az első férjét is elnyomták. Mint az apámat.
Meghalt.
Anyámat bevitték kihallgatásra.
Nem, határozottan kerülte a politikai témákat.
Tapasztalatból tudta, hogy muszáj.
Tessék.
Sztálin Oroszország neve.
Hogy szeretheti valaki így a gazdáját?
Őrültségnek lehettünk szemtanúi,
amikor az emberek nemcsak félni kezdték,
de szeretni is kínzóikat.
A csorda egy tagja
fél a vezérétől, mert bármit megtehet vele.
De könnyebb a túlélés,
ha nem csak féli, de szereti is a kínzóját.
Könnyebb neki élni, könnyebb szaporodni,
ha szereti a kínzóját.
Mi a benyomásod
életünk utolsó útjáról?
Kellemes.
Igen.
Vagyis jogom van elszívni egy cigit.
Kompromisszum.
Egy cigi, oké?
Egyetlen cigi.
Hozok egy cigit, már ha van.
Ezután megengedem magamnak,
hogy elfenekeljelek.
Rendben.
Már semmi sem fenyegeti az egészségemet.
Megfosztasz az örömtől. És mégis miért?
Miért? Miféle hosszú élet ez?
Csak az életminőség számít.
A minőség.
És megtagadod az örömöt
az egészségért?
Miért?
Akkor mire jó ez az egészség?
Hogy sokáig élj?
Meddig? Miért?
Minek?
A fizikai halhatatlanság elérhető?
Nem hiszem.
Az élet meghosszabbítása egyszerűen erkölcstelen.
Ezt nem szabad.
Az élet megújulása, változása
elengedhetetlen a folytonossághoz.
Ugyanolyan pusztító, mint az állandó, változatlan erő.
Emlékezzünk „Borodinóra”!
Emlékezzünk!
„Mondd, öreg, lett volna okunk
Mikor Moszkvát lángba borította a tűz?
Egyszer egy franciáé lett?
A veteránok vitáznak
És jól emlékeznek arra az időre!
Mert minden orosz virtus
Oka Borodino!”
Egy dolgot senki sem tud:
hogy vettem el Maya Pavlovnát.
Hogy milyen volt. Volt egy barátom,
Valera Sotin. Nyáron együtt kempingeztünk.
Azt mondta: „Menjünk el kempingezni,
van egy barátom, aki régész, és expedíciókat szervez.
Kempingezel, és még fizetnek is érte.”
Valahol Novgorod tartományban.
Szóval felvettek sofőrnek.
Nagyon tetszett.
A sofőrt nagy becsben tartották.
Maya hihetetlen helyeken
végzett ásatásokat.
Az apám rokonai.
A halott apám.
Losinka falujában éltek,
amire gyerekkorom
egyik legörömtelibb helyeként emlékszem.
A losinkai ház tele volt könyvekkel.
Csak a könyvek maradtak
a nagy gazdagságból. Akkoriban nem tudtam,
de később kiderült, hogy a Zimin család nagyon gazdag volt.
Mindenképpen meg kell értenünk a történelmünket,
ami még meg sem történt.
Százegynéhány évvel ezelőtt volt
egy katasztrófa az országunkban.
Ez lényegében a csekák hatalomra törése,
a kommunistáké,
akik még mindig hatalmon vannak.
Ez nagyon szerény eredményekre
kárhoztatta az országot.
A nagyapám nagyiparos volt.
Ezek egészen más kultúrájú emberek voltak.
Alekszandr Gucsov,
a parlament feje,
nagyanyám unokatestvére volt.
Ezt nyilván titokban tartották a családban.
Emlékszem, a világháború vége felé
Léna néni meséle,
hogy néhány iratában,
amelyekben meg kellett adni a rokonok nevét,
átírta a vezetéknevét Gucsovról Tucsovra.
Az ideiglenes kormány vezetője volt,
a cárista Duma elnöke,
elképzelhetetlen volt,
a rokona legyél.
Persze az egészet eltussolták.
És ebből a dinasztiából nekem
csak egy enciklopédia maradt.
Egy felesleges könyv.
Ami a legjobban
lehangol,
ami szomorúsággal tölt el,
az talán nem is ez a családi történet.
Az a benyomásom, hogy Oroszország már az elején elbukott,
és ez nem csak az én fajtám sorsa volt.
Hanem több ezer más családé is.
Hatalmas tragédia történt az ország történelmében.
Oroszország esélytelen volt.
Zworkin emigrációját megsínylette Oroszország,
mert a tévét így az USA-ban találták fel,
nem Oroszországban. Sokba került, mint megtudtam,
az ország éves GDP-jének többszörösébe.
Ugyanez volt Szergej Brinnel.
Ő a Google társalapítója.
A becslések szerint Oroszország éves költségvetésének többszörösébe.
Ha nincsenek ezek a tragikus események,
ez lenne a világ egyik legnagyszerűbb országa,
amely nem a tankok számával büszkélkedne,
hanem az ország életmódjával.
És az egész megsemmisült.
Vége.
Mikor fejeztem be a középiskolát és mentem egyetemre? Elfelejtettem.
Én '54-ben.
Fiatal vagy.
Te meg három évvel idősebb.
Teljesen elfelejtettem.
Az elsőt…
'41-'42…
1942-ben végeztem az első osztályt.
Így aztán 1952-ben, tíz évvel később érettségiztem.
'52-ben kezdtem az egyetemet.
Már mondtam,
hogy az életem olyan lett, amilyen,
egy boldog véletlen folytán:
anyám megtanította nekem
15-16 éves koromban, amikor kitöltöttem az első kérdőívet,
hogy ne írjak az apámról.
Azt írtam, hogy kétéves koromban meghalt.
Igaz volt,
csak azt nem írtam le, hogy a Gulágon halt meg.
Soha nem láttam volna
a repülési intézetet vagy a rádiót.
Anyám figyelt erre.
Miközben kitöltöttem a papírt, kidugtam a nyelvemet,
és csináltam magamnak egy másolatot.
Ezután mindig ugyanazt írtam minden űrlapra.
MOSZKVAI REPÜLÉSI INTÉZET
Egyszer sem volt gond.
És az útlevelem szerint orosz vagyok.
Ez az életrajzom fontos részlete.
Ha zsidóként iratkoztam volna be,
nem jutottam volna be egy radarállomásra sem.
Zsidóellenes volt a hangulat.
Az intézet a Sokol metróállomásnál volt,
a végállomásnál, így villamossal mentem.
Néha Sétáltam, néha villamosoztam,
de kezdtem félni a villamostól.
A pogrom lógott a levegőben.
Nem volt merszem tagadni, hogy zsidó vagyok,
főleg, ha anyámmal voltam, aki egyértelműen zsidó.
Ez a megaláztatás
lehangoló volt.
Egész életemben ide húztam,
az iskolás éveimtől kezdve,
az 59-es iskolától,
majd az intézetben és így tovább.
Nem emlékszem olyan beszélgetésre,
hogy a hatalommal mást is lehet,
mint megtagadni.
Gyűlölni.
Gyűlölni és megvetni.
Akiket érdekel a tudomány,
azok minden iparágban ott vannak.
Disszidensnek nevezik őket.
Máshogy nem lenne tudományos élet.
Miért disszidált ennyi fizikus,
de bölcsész meg alig?
Miért használják gondolkozásra,
összeesküvés-elméletre?
Legalábbis azoknál, akiket ismertem,
innen és onnan, a fizikusok között.
Talán azért,
mert a fizikában, a matematikában
van valami vulgáris.
Teljes őszinteséget kíván.
Az újítók általában nem konvencionálisak.
Mások. Szakadárok.
Szenvedélyesek, és nagyon kevesen vannak.
Nem csak a pénz határozza meg
az életüket és a munkájukat.
Nem fog sikerülni,
ha nem kezdjük el tisztelni mások véleményét.
'53. Sztálin halálára nagyon jól emlékszem.
Istenem!
Nem tudom, hogy tragédia volt, komédia,
vagy gúnyolódás. Nem tartottam meg apám rehabilitációs papírját,
de anyám pedig megkapta a fizetését,
nem is tudom, talán két-három hónapnyit.
Hisztérikus volt.
Egyszerre történt:
a rehabilitációja és a kifizetés.
ELŐRE, A MÚLTBA
OROSZ FÖDERÁCIÓ
Nagy gond volt, hogy csekás volt.
Hogy Oroszország beveti-e
a hadsereget ENSZ-szankciók nélkül?
Mindig a nemzetközi jog
keretein belül járunk el.
Fogalmazzunk így: elszomorít, ami most történik.
Sírhatnékom van attól,
ami az országban történik.
Olyan, mintha ez egy másik ország lenne.
Aztán eljött a remény ideje,
és a most már csak a túlélésről szól.
Emlékszik, amikor Putyin oligarchákkal találkozott?
Egy hónappal Hodorkovszkij letartóztatása után,
2003 októberében.
Hodorkovszkij, Oroszország leggazdagabb embere,
10 évet kapott.
Most az ellenzék vezetője, és Londonban él.
Putyin bejött, és azt mondta: „Minden rendben, lazíts.”
Az iparosok és vállalkozók híres egyesülete
állva üdvözölték Putyint.
Egy újságcikk így szólt:
„Hosszú és hangos taps,
mindenki állt, hogy elkerülje a börtönt.”
Mi történt ott?
Augie hozzátehetne valamit.
Főleg moszkvai cég voltunk.
Moszkvában üzleteltünk.
Keményen küzdöttem
a régiók engedélyéért.
Egyértelmű volt, hogy terjeszkednünk kell.
Ez nagyon sok pénzbe került volna.
Elég gyorsan világossá vált számomra,
hogy a cég továbbfejlesztéséhez pénz kell.
És hogy elveszítem az irányítást.
Ahhoz, hogy növekedjen a cég.
Otthagyom az üzletet.
Miért hagyta ott a céget, amikor már berobbant?
- Ha jól emlékszem, 2001-ben. - Átgondolt döntés volt.
Nagyon fontos tényező volt,
hogy a politikai helyzet megváltozott.
Sok tényező játszott közre,
mégis egyszerre jelentek meg:
Putyin embereinek felemelkedése Szentpéterváron,
és bizonyos tisztviselők felbukkanása,
akik érdekellentétbe ütköztek.
Egyrészt szabályozták az üzletet,
másrészt üzletemberek voltak.
Putyin szövetségese Leonyid Rejman,
akit 2008-ban elítélték a Brit Virgin-szigeteken.
Egy zürichi bíróság megállapította, hogy törvényt sértett.
Egy versenytárs mindent megkap.
Nem adnak semmit.
Igen, zsákutca volt.
Rájöttem, hogy állami beavatkozás vár ránk,
ami árt az üzletünknek.
Várható volt.
Rejman miniszter volt,
és saját mobilcége is volt
Szentpéterváron.
Segített fejleszteni ezt a céget, amelyben ő is részvényes volt,
ez nem is volt titok.
Sőt, amint miniszter lett,
a cég egész Oroszországban ingyen engedélyt kapott.
Ami persze teljességgel elképzelhetetlen.
Ebből a szempontból
nyilvánvaló volt, hogy piacot veszítünk,
mert szégyentelenül
kihasználta az állami forrásokat.
Színtiszta bűnözés volt.
Miniszter volt és vállalkozó,
és a cége javára fordította a hatalmat.
Nyilvánvaló volt, és nem tehettem semmit.
Megtámadtak minket.
De ez a fajta probléma eltért
a '90-es évek szervezett bűnözésétől.
Megváltozott az őrültség fajtája és annak intenzitása.
Minden világos volt számomra.
Így aztán szinte párhuzamosan
a részvények eladásával
és az irányítás átadásával felmondtam.
Minden oda vezetett.
Úgy döntöttem, inkább én teszem meg,
mint hogy más tegye meg velem.
Minden lépésről lépésre történt.
Lassan eljutottunk arra a pontra,
hogy már nem szövetség vagyunk,
hanem unitárius állam.
Az alkotmány értelmét veszítette.
Egy kézben van a politikai hatalom
és a hatalmi ágak:
a bírói, a végrehajtói és a törvényhozói.
És az olajból származó bevételek is ezekhez az emberekhez kerültek.
Emlékszem, mikor Boris Nyemcov,
az ember, akit tisztelek…
Borisz Nyemszovot, volt miniszterelnök-helyettest
és az ellenzék vezetőjét
2015-ben agyonlőtték a Kreml előtt.
Azt mondta, dacolva ül,
ha felcsendül a himnusz.
Nekem is nagyon fájt.
Így gondolkodott.
Elég okos volt ahhoz, hogy azt mondja: „Itt az idő.”
Itt az idő.
Erre volt szükség, hogy ez ne történjen meg a VimpelCommal.
Feladok minden üzleti tevékenységet.
Csak jótékonykodni fogok.
Nem foglalkozom többé üzleti ügyekkel.
Ami rendkívüli.
Új karrier.
Új élet.
Talán.
Barátaim!
Életem következő jelentős szakasza a nyugdíjazásom volt.
2001-től 2016-ig pedig a jótékonykodás
a Dynasty Alapítvánnyal.
Sosem voltam milliárdos.
Milliomos voltam, sőt, multimilliomos,
de nem voltam milliárdos.
Dióhéjban: volt egy alapom,
az összes pénzem 90%-át odaadtam.
Írásban rögzítettük,
hogy a pénzből nem részesülhet
sem én, sem a rokonaim, sem az örököseim.
Csak jótékonyságra költhetik.
A fiam és a feleségem is támogatta ezt a döntést.
Amikor az összes pénzem ennek az alapnak adtam,
már nem volt az enyém.
Ha az enyém lenne, felemésztene.
Mi a fene?
Ha eldöntötted, és másnak adtad.
- Értem. - Felégeti a hidat.
Létrehoztam Dim alapítványát,
hogy átlátható legyen, és örökké tartson.
OROSZORSZÁG
Dim úgy döntött, hogy eladományozza vagyona 90%-át.
Még a fiától is elvette a pénzt,
de Boriszt ez nem zavarta.
Támogatta az ötletet.
Akkoriban senki sem osztogatta a pénzét,
csak Warren Buffet, abban az évben.
Az alapítvány egy utasítás alapján működik,
amit írásba foglaltak,
hogy az alapítvány célja az, hogy támogassa
a tudományt és a tudósokat is.
Az okos emberek megsegítésére.
A tudomány területén könnyebb
felismerni egy tehetséges, intelligens embert, mint más területen.
A költekezés. Mire költöttem a pénzt?
A Dynasty Alapítványra.
Az Enlightener-díjra,
ami még ma is létezik.
Nagyszerű volt.
Tisztességes embernek érzem magam.
A mitológiában, valószínűleg nem csak az orosz mitológiában,
a pénzkeresés folyamatát
egyfajta bűnnek tartották.
A VimpelCom persze pénzt termelt,
a tőzsdén jegyezték.
De vidám, könnyed érzelmekkel társították.
Nem olyan, mint Mefisztó. Meghalnának a pénzért.
Mindent a sátán ural.
Semmi ilyesmi.
Nem volt destruktív, de új, érdekes,
szinte szent tett volt.
Oroszországban sok sikeres üzletemberrel és gazdag emberrel találkoztam.
Sokan nem azért kerestek pénzt, hogy gazdagabbak legyenek,
hanem menőbbek mindenki másnál.
Láttam, hogyan lett a pénz eszköz
a hatalomszerzéshez.
De sem a hatalom, sem az állandó alfa-hím verseny
nem inspirálta Dimet.
Valami egyedit kellett alkotnia, ami igazi változást hoz.
Sokan, akikkel találkoztam,
vezetői képességekkel és tehetséggel rendelkeztek,
mint Dim,
de Dimnek volt egy gyengéje: a szíve.
Tudod mindig önző
módon néztem a munkámat.
Azt tettem, amit szeretek.
A sors úgy intézte, hogy jót cselekedjek.
Hála Istennek!
Jótékonykodjak.
Csak hálás lehetek a sorsnak,
hogy végezhettem ezt a munkát, és élvezhettem.
Hedonista vagyok.
Amúgy az egyetlen orosz,
aki megkapta a Carnegie Becsületérmet.
Mi?
Az egyetlen orosz, aki Carnegie-érmet kapott.
Igen.
A jótékonyságért. El is felejtettem.
Igen. Elfelejtettem. Igen.
A jótékonyságért.
Miután Dim eladta a részvényeit,
én is eladtam az enyémet.
Hazatértem, és úgy döntöttem, rendőr leszek.
Gyerekként nem is álmodtam erről.
Egy kedves chicagói barátom
egy nonprofit helikopteregység vezetője volt.
Megkért, hogy készítsek üzleti modellt,
hogy ne kelljen folyton pénzt kunyerálniuk üzemanyagra.
Üzleti feladatnak indult,
de egy nap a főnök megkérdezte, akarok-e rendőr lenni.
Igent mondtam. De kilenc hónapot töltöttem kadétként a rendőrakadémián,
annak ellenére, hogy 44 voltam, a többiek pedig 20.
Elsősorban zsarunak látom magam,
és csak utána üzletembernek.
Ez a parancsnokom jelvénye, amit az egyenruhámhoz viselek.
Az én számom a hetes.
11 000 rendőr van a chicagói seriffhivatalban,
szóval én vagyok a hetedik.
A rendőri hagyomány szerint,
ha együtt vagytok kiképzésen,
jelvényt cseréltek.
Hihetetlen kiképzésen mentünk
keresztül együtt.
Ezért meg akarom osztani veled ezt.
A moszkvai útjaim egyre ritkábbak lettek.
Mint a legtöbb külföldi,
én is csak 2014-ben vettem észre a változásokat.
Csak azt láttam, hogy megy az üzlet.
De a Krím-félsziget annektálásával minden megváltozott.
Akkor jöttem rá, hogy Dim reményei
teljesen ellentmondanak Oroszország új irányának.
Nagy érdeklődéssel figyeljük, ami Ukrajnában történik.
Imádkozunk: „Isten adja, hogy minden jól menjen neked!”
Rendkívül fontos, egyértelmű az irány.
A politikában,
ha Isten úgy akarja, jól alakulnak a dolgok.
Ez nemcsak az ő ügyük,
hanem a miénk is.
Korábban is szorongtam a kormányunk miatt.
A Krím az utolsó csepp.
A Krím-félsziget
személyes sértés volt.
Hogy történhetett?
Garanciát adtak Ukrajnának.
Garanciát a területi egységére.
És ezt megszegték.
A Dynasty Alapítványt külföldi ügynöknek bélyegezték.
Őszintén szólva megdöbbentett.
A több tucat kiadott könyv után,
a tudományba fektetett pénz
és sok projekt támogatása után.
Mit éreztél, amikor megtudtad?
Vérig sértett.
Értem.
A Dmitrij Zimin Alapítványt 2015-ben elsőként nevezték „külföldi ügynöknek”.
Véget vetett több ezer tanár
és tudós oktatási programjának.
Egy „külföldi ügynök” ösztöndíja is
megbélyegzést jelentett.
Ennek eredményeként Zimin nem tudta újra befektetni
az oroszországi bevételeit a hazájában.
Sértő és bántó.
„Uram, hogy lehet ez?
Idevalósi vagyok, Arbatból.
Mi folyik itt?”
Undorító volt.
Gondolom.
A törvény szerint mindenhol jeleznem kellett volna,
hogy idegen ügynök vagyok.
Ha egy alapítvány…
helytelen ügyre gyűjt pénzt,
és ügynöknek minősítik,
az érthető.
De ha egy alapítvány, amely nem gyűjti a pénzt,
hanem adja, külföldi ügynök,
az teljes képtelenség és gúnyolódás.
Nem volt értelme.
Ez olyan szomorú.
Ez az egész nagyon szomorú.
A probléma gyökere az volt, hogy a fiam,
Borisz finanszírozta az ellenzéket.
Tényleg finanszírozta Navalnij külföldre küldését?
Igen. Lehet, hogy Borisz finanszírozta, de a pénz az enyém volt.
Vissza fog jönni? Muszáj visszajönnie?
Szerintem visszajön. Bátor ember.
Bár nem biztos, hogy erre szükség lesz.
Mit kell most tennie a te szemszögedből?
Ugyanazt kell tennie,
amit eddig: beszélnie,
írni, ellenszegülni.
Alekszej Navalnij, az orosz ellenzék vezetője
2024-ben meghalt egy orosz börtönben.
2021-ben, 88 évesen
Dim külföldre ment, hogy meglátogassa a fiát, Boriszt,
aki azért menekült el, hogy elkerülje a politikai üldöztetést.
Röviddel Dim távozása után
az unokáját beidézték,
hogy kihallgassák.
Sötét tükörképe ez Oroszország jelenlegi állapotának.
Ha Dim visszajön,
letartóztatják.
Dim életútja összefonódik
a 20. századi Oroszországgal.
Csaknem 100 év telt el azóta,
hogy az állam kettészakította családját,
és most újra ez történt.
Dmitrij Boriszovics!
Jó.
Fogd meg!
Mindjárt megyünk.
Jó, csináljuk!
Indulás előtt csináljuk!
Csináljuk!
Köszönöm.
Nagyon szeretem Moszkvát. Moszkvai vagyok.
Gyakran hiányzik
Moszkva.
De amikor hallod a híreket…
a Moszkva iránti szeretetednek
ellenszegül…
a józan ész.
Ez mostanában
teljesen lehangol.
Arbatban születtem.
Az életem ott van.
Gyönyörű helyeket látok itt.
De ugyanakkor nincs még egy hely…
ahol…
eltölt az a nosztalgia,
ami Arbat utcáin.
Szivcsev Razhok, Sztarokonyucsenya, Vlácsevszki.
Olyan banális beszélni erről.
Nem igazán lehet leírni.
Nem élheted át ezeket az érzéseket,
bármilyen szép helyre is mész,
Rómába, Londonba.
Gyönyörűek!
De ez az érzés…
csak itt élhető át.
„Igen, már tudom, elhagytam
Hazámat örökre
Nem zörög már a haraszt
Nem repülnek szárnyas levelek
Az öreg ház nélkülem süllyed
Öreg kutyám rég elment
Isten halálra ítélt engem
Számkivetettként, Moszkvában”
Hazafi vagyok abban az értelemben,
hogy nem szégyenkezem úgy más ország miatt,
mint a sajátom miatt.
Talán elborzadok másoktól, de csak a hazámat szégyellem,
semmi mást.
A hazafiságnak két oldala van.
Szeretik a törzset, a vezért,
aki kegyetlen, de ő a vezérük.
Ez a szeretet gyorsan xenofóbiába,
szomszédgyűlöletbe torkollik.
És az veszélyes.
Ezt a kőkorszakban hazafiságnak hívták,
aztán az állam szeretete lett,
a vezető szeretete.
Létezik másfajta hazafiság is.
Majdnem olyan, mint a szüleidet szeretni,
a szülőhelyedet,
a közvetlen környezetedet.
Milyen érdekes dolgokat hozhatsz
vihetsz az országodba?
Az első egy büszke szerelem. A törzsed iránti büszkeség.
A második pedig a világ megismeréséből jön.
Ez a két fajta hazafiság van.
Már rég elvesztettem a hitemet.
Tudom, hogy autoriter államban élünk,
annak minden következményével.
Olyan politikai rendszerrel, ahol a választás mit sem ér.
Féljenek a befektetők
az Ukrajnába érkező orosz csapatoktól?
Az orosz csapatok lehetséges bevonulásáról beszéltek
már az év elején, a 2021-es Zapad gyakorlatokon,
de mint láthatja, nem történt meg.
Senki,
senki sem maradhat túl sokáig hatalmon.
Nem lehet abszolút hatalom.
Nagy felfedezés volt:
a hatalmi ágak szétválasztása és öröklése.
Háború csak akkor van, ha valaki uralkodik.
Úgy döntöttem, hogy különleges katonai műveletet hajtok végre.
A terveinkben nem szerepel az ukrán területek elfoglalása.
Mi kell ahhoz, hogy kitörjön a háború Anglia,
Franciaország és Németország között?
A legegyszerűbb: egy örök vezető.
Ennyi kell!
Körülbelül 200 ország van a világon.
Az atomhatalmak száma
egyre nő.
Némelyik
rossz viszonyt ápol a szomszédaival.
Némelyikben autoriter rezsim van,
ahol a fegyverhasználat
vagy a szomszéd elpusztítása
gyakorlatilag egy emberen múlik.
Az emberek azt kérdezik,
mennyire lehet stabil egy ilyen világ száz évig?
Egy ilyen világ lehet stabil?
Nagyon instabilnak tűnik.
Ami a nukleáris eszkalációt illeti:
nem kezdtük el ilyen retorikát.
Vannak taktikai atomfegyvereink,
melyek három-négyszer erősebbek,
mint amiket az amerikaiak dobtak
Hirosimára és Nagaszakira.
Háromszor-négyszer erősebbek.
Sokkal több van belőlük,
mint Európában,
még ha az amerikaiak hoznak is az Egyesült Államokból.
Így is több van.
A nem atomhatalom országok Oroszország elleni fellépését,
amely egy atomhatalom részvételével vagy támogatásával jár,
mostantól
az Orosz Föderáció elleni támadásnak vesszük.
Akkor is, ha az ellenség, bár hagyományos fegyverekkel
súlyosan veszélyezteti a szuverenitásunkat.
Egy olyan társadalom,
amely képes lélekben pótolni
a nemzet iránti szeretet, a nép iránti szeretetet…
Csak egy ilyen társadalom maradhat fenn hosszútávon.
Egy gyűlölettel teli társadalom
nem lehet stabil vagy fenntartható.
Ez a kihívás áll előttünk.
Csak egy humánus társadalom
maradhat fenn sokáig.
AZ UTOLSÓ ÚT
Tudom, hogy ez lesz az utolsó utam.
Végtére is 88 éves vagyok.
Majdnem biztos.
Összességében jól érzem magam.
Apa, örülök, hogy mind itt vagyunk.
Nem hittem, hogy ez lehetséges.
Köszönöm, hogy eljöttél, Augie.
Tíz évvel ezelőtt, azt hiszem, már annyi ideje,
hogy kértél, hogy írjak egy könyvet
a VimpelComról, a nézőpontomról, a tapasztalataimról.
Sokkal közelebb vagyok hozzá, de még nincs kész,
nem adtam ki, még dolgozom rajta…
Még egy fejezet van hátra.
Hazafelé
Dim ideadta az önéletrajzát,
én meg meséltem neki a könyvemről,
ami rólunk szól.
Pár hónappal később Oroszország Kijevet bombázta,
városokat, családokat elpusztítva,
így újra kell írnom a végét.
A cég, amit 30 éve alapítottunk Dimmel,
már sosem lesz a globális gazdaság része,
de az ukrán és a nemzetközi ág
tovább virágzik.
Visszatértem az igazgatótanácsba,
hogy felélesszem a lelkesedést, ami 1991-ben átjárt minket.
A háború harmadik hetében első utam Ukrajnába
egy magánrendészeti küldetés volt.
Elköteleztük magunkat,
hogy segítünk, és azóta is önkénteskedünk.
Itt írd alá oroszul, aztán angolra lefordítom.
Oké.
- Amikor készen állsz. - Egy pillanat.
Borisz, annyira remeg a kezem,
hogy egy éve nem tudok írni.
- Jól van, aláírom. - Oké, te.
Hadd fogalmazzak így,
„Kedves Augie!
Szeretném, ha társszerzőnek
tekintenéd magad,
hiszen társíró vagy végzetem történetében.”
- Jól mondod. - Hűha!
Legyen társszerző.
Hogyan lettél a sorsom társírója?
Nem megy. A fenébe!
Menni fog.
Ez már túl csúnya. Nem megy.
Később. Majd aláírom.
- Oké. - Oké.
Remek, köszönöm!
Olvassunk valamit!
„Ég veled, barátom! Isten veled!
Örökre a szívemben élsz
El kellett válnunk Hogy újra találkozzunk
Búcsúzom, barátom Semmi kézfogás
Se könnyek, se szemöldökráncolás
Nincs semmi új a halálba
Ahogy az életben sem”
Közvetlenül a vég előtt
Cipruson összegyűltek Dim kollégiái, tudósai, értelmiségei.
Sok évig dolgoztak Dim alapítványának.
Új jótékonysági célokat tűztek ki.
A tanulás örömére, a megvilágosodásra,
ami nemcsak a felvilágosultaknak,
de a felvilágosulóknak is jó.
Gratulálok!
2021 karácsonya előtt
elkísértem Dimet és Boriszt az utolsó svájci útjukra,
ahol az eutanázia legális.
Dim úgy döntött, hogy még 2022 előtt elvégezteti.
Ez az egészségről és a jóllétről szól, nem?
Békésen akart távozni,
és a megfelelő pillanatban.
A megérzései mindig hibátlanok.
Sok mindenben különböztünk,
Dim ateista volt,
én pedig istenfélő keresztény.
Eleinte szinte lehetetlennek találtam, hogy elfogadjam a halálát.
Hiába próbáltam lebeszélni,
elszánt volt.
Mindketten hittünk a szabad akarat jelentőségében,
és abban,
hogy egy egyén legyőzheti a saját létezését.
Azt hiszem, ez segített elfogadni.
Ez a búcsúfotónk.
Ez az utolsó út jelenti a végét
személyes történetemnek Dimmel és posztszovjet Oroszországgal.
A közös múltunk lezárult.
Minden, amit az USA
és Oroszország rövid barátsága alatt
elértünk, most szétesik,
kivéve a kapcsolatunkat.
Ha fiatalabb lennék…
azt hiszem,
a legfontosabb feladatom
az lenne, hogy minden értelmiségit
tanítsak.
Általánosságban, öregnek lenni nem jó,
már a lábaim sem járnak jól.
Mindig van valami.
Igen.
De van a dolgoknak pozitív oldala is,
mert látod a horizontot,
és ordítani akarsz: „Srácok, élnetek kell!”
Gondolj bele!
Pontosan két hónap múlva, 2022 februárjában
Oroszország megszállja Ukrajnát.
Maya egy évvel túléli Dimet.
Együtt temetik el őket Cipruson.
A Zimin Alapítvány tovább támogatja a tudományt és a tudósokat
a tel-avivi egyetemen, a Technionon, és az arizonai egyetemen.
2022 óta Ukrajnában
támogatjuk a frontvonalakon az iskolai oktatást
és könyvtárakat és iskolákat építünk.
Biztonsági okokból nem nevezzük meg a projekten dolgozó orosz kollégákat.
A feliratot fordította: Csányi Edina