Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Alexei Navalnyj. 23. desember 2021. Fra straffekoloni nr. 2 (IK-2) Pokrov:
"Da jeg møtte Dmitry Borisovitsj Zimin på ulike arrangementer,
tenkte jeg hele tiden: For en utrolig person.
Hvis jeg ikke var sikker på at han eksisterte,
ville jeg trodd han var diktet opp til å være et forbilde."
Denne gamle mannen er Dim.
Han er russisk, og jeg er amerikansk.
Vi har vært venner i mer enn halve livet mitt.
Vi møttes rett før Sovjetunionens kollaps,
da Dim var 58, like gammel som jeg er nå.
MOSKVA, RUSSLAND
Jeg er Dmitry Zimin, jeg var med i et program
hvis navn jeg alt har glemt, men det spiller ingen rolle.
USA, ILLINOIS
Jeg ble tilfeldigvis født i 1933.
Her er også noe utrolig:
Han var amerikaner, forresten, ung nok til å være sønnen min,
og vi ble venner for livet.
Hans russisk er like god som engelsken min,
veldig dårlig.
DESEMBER 2021
EUROPA
I desember 2021, en uke før jul,
fikk jeg en telefon fra Dims sønn, Boris,
han ba meg komme fra Chicago
til Dims soverom i en leid leilighet på Kypros.
Det var en kongress på et senatorkontor.
Der fortalte Dim oss om planen sin.
På slutten av året,
skulle han motta aktiv dødshjelp i Sveits.
DE AVSLUTTENDE SCENENE I ET LIV OG EN TID
Jeg ba om å bli begravd i skistøvler.
Her er gravsteinen, her er bildet
og inskripsjonen:
"Denne abonnenten har blitt frakoblet."
I 1992, i en kort periode med vennskap mellom
våre to superkrefter,
bygget vi et veldig vellykket telekomselskap, VimpelCom.
Det ble det første russiske selskapet listet utenfor Russland,
og det første telekomselskapet listet på New York-børsen,
noe som gjorde oss begge uavhengig velstående.
For 30 år siden, ved å knytte folk sammen,
så vi frem til en lys fremtid.
To måneder etter at vennen min døde, invaderte Russland Ukraina.
Jeg var takknemlig for at Dim slapp å se det.
Han slapp å se grusomhetene jeg så
den russiske hæren begå i Kyiv-regionen.
Den velstående fremtiden for Russland, Dims land,
og Amerika, hjemlandet mitt,
som vi drømte om på 90-tallet, var borte.
Historien vår ble en gripende skildring
av sammenstøtet mellom den amerikanske drømmen og russisk skjebne.
TRE MÅNEDER FØR DIMS EUTANASI
Når jeg ser dette opptaket, vet jeg ikke hva jeg skal tro.
Hadde Dim gitt oss hint om planene sine?
Kunne vi ha funnet ut av det?
Dette blir nok min siste reise.
I september inviterte Dim oss
til det han kalte sin "siste reise".
Jeg antok at det var en eldre manns måte å beskrive et eventyr på.
Kanskje et cruise?
Dim forlot Russland i januar 2021,
idet den russiske opposisjonslederen Alexei Navalnyj ble arrestert.
I over tolv år støttet Dims familie Navalnyj økonomisk
sammen med andre saker som landet deres var sterkt imot.
I Russland var Dim den eneste som gjorde dette åpent.
Min kjære Augie, du har ikke forandret deg
siden jeg så deg sist.
Tre måneder før det assisterte selvmordet
innså ingen at Dim hadde planlagt hver detalj
av sine siste dager.
Det var ikke lett å få kona Maya på båten,
men det betydde mye for ham.
Han inviterte også en venn, en regissør,
til å filme og etterlate minner til barnebarna sine.
-…bilde jeg manglet. -Ja, bildet ditt.
-Ja. -Ja.
Hysterisk morsomt.
Du husker alt!
-Du husker det. -Jeg husker det, ja.
Det er veldig bra.
Plexsys-systemet er bak. Der er Plexsys.
Kan jeg fortelle historien din, Dim?
Jeg vet at han ville sagt: "Ja."
Jeg har tenkt mye på hvorfor han valgte å ta livet sitt på egne premisser,
og hvorfor han gjorde det før 2022.
Dim hadde kreft, men den var ikke uhelbredelig.
Han begynte å miste hukommelsen, noe som skremte ham.
Dim spurte: "Hva er poenget med å leve uten minnene mine?"
Men mest av alt
fryktet han å se et utbrudd av en ny, stor krig,
en som USA advarte mot hver dag den høsten.
Jeg ble begeistret.
Kan jeg få en konjakk? En liten en.
Mine herrer, skål!
Hånden min skjelver fryktelig.
Den slutter å skjelve når jeg drikker.
Vår historie startet på 80-tallet,
da Russland fortsatt var en del av Sovjetunionen.
Dim var en topphemmelig sovjetisk radioingeniør
som jobbet med å utvikle et anti-amerikansk radarsystem.
I flere tiår hadde amerikanerne og sovjeterne vært bitre fiender.
I hodet til de fleste amerikanere, inkludert meg selv,
var Sovjetunionen det onde imperiet.
Men så, helt ut av det blå,
rystet den nye sovjetiske lederen Gorbatsjov opp i ting med perestrojken,
rev Berlinmuren og avskaffet kommunistsystemet.
Plutselig stoppet det endeløse kappløpet mellom vår militære teknologi opp.
La oss se frem til en fremtid med klar himmel for hele menneskeheten.
Takk.
Vi må innse at vi levde under et totalitært regime.
Et totalitært regime kan ikke
eksistere uten fiender.
Jeg tror jeg ønsket Gorbatsjov velkommen fra starten av.
Han var veldig tiltalende for meg.
Gorbatsjov og hans nye tenkemåte.
Han revolusjonerte politikken.
Jeg var 22, andreårsstudent på Stanford,
gikk rundt på universitetet en dag
da jeg passerte døren til den slaviske avdelingen
og så et skilt som annonserte en kommende tur til Sovjetunionen.
Av en eller annen grunn ble jeg fascinert.
Og så plutselig befant jeg meg i Moskva
samtidig som sovjeterne fant ut
hva perestrojka betydde.
Der var min første avtale å bytte en Walkman-spiller med hodetelefoner
mot billetter til Bolsjojteateret.
På den tiden ante jeg ikke
hva den andre ville bli.
DEN KALDE KRIGEN
Jeg vil si at det har vært tre store perioder i livet mitt.
Den første perioden varte i 30 år.
Jeg jobbet i militærindustrien
ved Mint vitenskapsinstitutt.
Jeg var sjefsdesigner på denne gigantiske radiopeilestasjonen.
Har du sett noen bilder av den?
Dette er en radarstasjon som tilhører
Moskvas rakettforsvarssystem.
Rakettforsvarssystemet ble utviklet
under en avtale med amerikanerne.
Den berømte Bresjnev-Nixon-avtalen.
Den viktigste hendelsen
i utviklingen av sovjet-amerikanske relasjoner
var besøket til generalsekretæren i sentralkomiteen
for Sovjetunionens kommunistparti,
Leonid Bresjnev, til USA.
Til tross for frykten under den kalde krigen
kunne man den gangen fortsatt se den sovjetiske lederen
og den amerikanske presidenten sammen i samme helikopter.
Jeg var sju eller åtte år gammel da.
Ti år tidligere emigrerte foreldrene mine
fra Mexico og Colombia til USA med 24 dollar.
Dette var kort tid etter Cubakrisen,
da Russland for første gang brukte atomtrusler som utpressingsmiddel.
Faren min var ingeniør
og jobbet utrettelig i ulike jobber.
En stund pumpet han bensin dag og natt,
jobbet hardt for å bygge et nytt, fredelig liv for barna sine.
Ifølge den avtalen,
den berømte Nixon-Brezhnev-avtalen,
kunne vi ha ett rakettforsvarssystem hver.
Besøket resulterte i nye avtaler mellom Sovjet og USA,
inkludert en avtale om å forhindre atomkrig.
Vi valgte å bruke rakettforsvaret vårt rundt Moskva.
Amerikanerne valgte å bruke sitt rakettforsvarssystem
på et sted jeg har glemt navnet på,
hvor deres rakettutskytningsanlegg rettet mot Sovjetunionen var plassert.
Det er et stort jorde.
De voktet dette stedet, og vi voktet Moskva,
som generelt sett,
var en umulig oppgave.
Fordi for å ødelegge amerikanske rakettoppskytingsanlegg,
som kunne tåle en last på omtrent
seks kilo per kvadratcentimeter,
kunne bare et direkte treff fungere.
De hadde en veldig solid rustning.
Men på den annen side, for å ødelegge Moskva
trengte man bare én rakett.
Moskva kunne ødelegges med én hydrogenbombe,
så Moskvas rakettforsvar
var bortkastede penger, ikke noe forsvar i det hele tatt.
Bresjnev, senil og syk, bodde i Moskva.
Så vi lagde et forsvarssystem for byen,
mens amerikanerne, systemet deres, kalt Safeguard,
beskyttet deres strategiske missiler.
Antimissilsystemet ble bare laget rundt Moskva.
Forresten,
til tross for at det har gått flere tiår,
er jeg ikke sikker på om alt dette kan fortelles.
Men det er ikke noe sånt her.
Vær forsiktig med denne informasjonen.
Det var et kvelende klima av hemmeligholdelse.
Hemmelighold, og noen ganger ble helt latterlig hemmelighold
prioritert over effektivitet.
Hvorfor har fysikkinstituttet produsert så mange genier,
langt flere enn fysikkfakultetet?
Jeg stilte meg selv det spørsmålet også, jeg kjente mange der.
Helvete, det var kulturen.
Det var nesten gratis inngang.
Det var et bibliotek ved siden av.
De hadde et annet liv.
På noen måter var
jeg sjalu på dem.
Selvsagt. Dere var klassifisert personell, så vidt jeg vet.
Helt innesluttet.
Så dere kunne ikke dra utenlands?
Selvsagt! Aldri i livet!
Alle hemmelige papirer i Sovjetunionen
ble delt inn i hemmelige, topphemmelige
og topphemmelige av spesiell betydning.
For å ha tilgang til "spesiell betydning"-dokumenter
måtte man ha dette skjemaet.
Avlytting var helt offisielt.
Hele systemet var tvilsomt.
Før jeg kunne ringe
en annen by fra kontoret mitt,
måtte jeg ringe myndighetene for å si
at jeg bestilte en langdistansesamtale.
Og jeg fikk uttrykkelig forbud mot å ha
en ikke-overvåket samtale fra leiligheten min.
Så noen på? Hvem vet? Men i teorien, ja.
Jeg var sjef for den største avdelingen,
sjefsdesigner, dr.scient., jeg var ikke medlem av kommunistpartiet.
Jeg har aldri vært medlem.
Jeg fant det.
Jeg har mange…
Det er nødvendig å si, for å være ærlig,
at for å lage flere stridsvogner enn resten av menneskeheten,
har vi for det meste ødelagt landet.
Et land, et samfunn, fortjener først og fremst respekt
når det skaper et anstendig liv for folket sitt.
Når følte du at du ikke lenger var en sovjeter?
I august 1968…
…så jeg stridsvognene våre i Praha.
Det var da de siste Komsomol-illusjonene tok slutt for meg.
Jeg innså at landet mitt helt klart ble ledet av bøller.
NYTT HÅP
Hvis vi markerer de lyseste og mørkeste datoene
i vår historie på kalenderen,
vil jeg markere, som lyse datoer, de tidene som brakte oss
noe som lignet frihet, 90-tallet.
Dette var fremveksten av et fritt Russland.
I det minste et steg mot frihet i Russland.
Gorbatsjovs vei til makten i Sovjetunionen
og slutten på den kalde krigen sammenfalt med begynnelsen
på telekommunikasjons-revolusjonen i USA.
Folk på farten, travle folk som flytter, jobber,
men noen av dem klarer fortsatt å holde kontakten over telefon,
med forretningspartnere, kunder, familie, venner,
selv mens de er på veien.
Min fars ingeniørinstinkter hadde vinden i ryggen.
I 1983, ble det første kommersielle mobilsystemet
introdusert i USA.
I 1990, kjøpte faren min og jeg, en ung, uerfaren gründer,
Plexsys, et lite teknologiselskap
i Corinth i Mississippi.
Vi brukte selskapets aktiva
til å ta opp rundt 1,5 millioner dollar i lån.
Samtidig betydde den nye fredsæraen i Sovjetunionen
at militære radioingeniører
lette etter en måte å forsørge seg selv på
uten statsstøtte.
Sovjetunionen eksisterte fortsatt,
militære ordrer var nesten over,
vi fikk ikke betalt lønn.
Det var også andre fabrikker enn oss i denne tilstanden.
De prøvde å finne ut hva som kom på markedet.
Det var oppmuntrende å flørte med utenlandske selskaper.
De spyttet på alt hemmeligholdet,
men det var ikke noe hemmelighold der.
Vi så etter en måte å overleve på.
Vi var jo tross alt ingeniører.
Skulle vi sulte?
Hør her, jeg glemte alt,
jeg må ta notatene mine og bruke dem som base.
Følte du at du måtte jobbe som gaterengjører?
Du hadde en familie å forsørge?
Det vet du at jeg ikke hadde. Vi hadde noen ferdigheter.
Radioelektronikk er jo et ganske bredt felt.
Jeg ville holde meg opptatt.
På denne tiden, på den andre siden av verden,
i en forstad til Chicago,
banket en libanesisk-amerikansk selger på døren vår.
Han solgte L'Oréal kosmetikk, og han het Ed Saad.
For det første kjører han en rød Cadillac
med hvitt skinninteriør, kabriolet,
med smykker overalt.
Jeg mener, helt sprøtt.
Ved navn Ed Saad. Husker du Ed?
Ed Saad? Ja! Jeg husker det.
En libanesisk amerikaner som bodde i en forstad til Chicago,
ved navn Ed Saad,
kom til oss og sa: "Jeg har lest om firmaet deres.
Jeg har lest om infrastrukturutstyret deres.
Sovjetunionen trenger utstyret deres.
Systemet deres er designet for små byer.
Det er det perfekte systemet for Russland.
Hvis du kommer, kan dere selge millioner
av systemene deres i Russland."
Og han overbeviste faktisk faren min,
etter to-tre måneders dialog, om at vi burde dra.
Det tok meg omtrent seks måneder å bli overbevist
om at vi burde prøve og se hva som ville skje.
Så avtalen han gjorde med oss var:
"Jeg krever et konsulentgebyr på $50 000."
Det var hans honorar.
$25 000 betalte vi før vi dro,
og $25 000 betalte vi om vi signerte en avtale.
Vi måtte bruke flere av våre 12 kredittkort
for å betale utgiftene. Det var sprøtt.
Vi ble drevet av L'Oreal kosmetikks suksess i Moskva,
min erfaring med billetter til Bolsjoj,
og dataene: fastlinje-tettheten i Sovjetunionen
var bare 17 telefoner for hver 100. person.
Enkelt sagt, folk kunne ikke få kontakt med hverandre.
Før vi gikk om bord på PA74-flyet fra JFK til Moskva,
skrev vi testamenter og kjøpte livsforsikring.
Vi bestemte oss for å enten bli amerikanske pionerer i Russland
eller etterlate familien litt penger.
I live, hadde jeg en negativ nettoformue,
og død, ville jeg vært verdt én million dollar.
På vårt topphemmelige kontor, Vimpel – RTI,
begynte vi å få besøk av utlendinger.
Det var helt utrolig.
Det var kjent at på vårt hemmelige radiotekniske institutt
så begynte laben min å gjøre noe annerledes.
Hvor kom Fabela fra?
Vi satset virkelig på mobilbransjen.
Fabela ga oss en basestasjon og en bryter på egen bekostning.
Han tok med og ga oss rundt 15 av disse telefonene.
Da vi først gikk rundt med telefonene, elsket vi det.
Og han inviterte oss inn i dette.
Da vi gikk inn på disse instituttene,
var de topphemmelige institutter,
og vi gikk inn som amerikanere.
Fra vårt perspektiv var det ekstraordinært.
Hvordan kunne vi det, om dette hadde skjedd for tre år siden,
ville både han og jeg vært i fengsel
for å oppsøke disse instituttene, ikke sant?
I løpet av de første to dagene av møtet med Vimpel,
før jeg møtte dr. Zimin,
var det tydelig at de ikke hadde til hensikt å kjøpe noe.
De ville ha teknologi.
De ville vite hva de kunne produsere.
Helt annerledes enn det Ed Saad hadde fortalt oss.
Så vi var i Moskva i syv dager.
Den andre dagen fant vi ut av det,
at de aldri kom til å kjøpe. De ville produsere noe.
Jeg innså raskt at den eneste grunnen
til at disse 50-60 år gamle sovjetiske radioingeniørene
kom for å møte meg, en ung, ikke-ingeniør amerikaner,
var fordi vi hadde en frokostbuffé.
De gikk rett til bordet, pakket smørbrød i koffertene sine
og så snakket de med oss.
Jeg forsto at de bare tok med mat hjem,
og jeg var stolt over at vi i det minste kunne mate noen.
Ja, det kom til et punkt der jeg inviterte deg hjem til meg.
I Khimki Khovrino,
jeg var så stolt, jeg hadde en treroms leilighet.
Jeg spurte dem: "Hvor mange rom har dere?"
De sa bare taktfullt at de bodde i hus.
Og den siste dagen, den syvende dagen,
fikk vi møte direktøren,
direktøren for Vimpel.
Han tok med alle instituttene vi besøkte for å starte
en forhandling om hvordan vi kunne jobbe sammen.
På det tidspunktet hadde vi bestemt oss for
at hvis vi hadde noe potensiale for å få tilbake investeringen vår,
måtte vi finne på noe å gjøre.
Og vi sa, la oss se hvordan vi kan produsere lokalt
med Vimpel.
Og på et tidspunkt, jeg aner ikke hva det var,
men det var et punkt i forhandlingene
hvor dr. Zimin var helt imot å gi oss noe,
helt imot det.
Og i dette rommet med 20 personer begynte han
å banke på bordet og sa:
"Aldri i livet. Det kommer aldri til å skje."
Det var så animert som han kan være,
men han banket bokstavelig talt på bordet.
Det ble bestemt at vi skulle forberede oss på
det faktum at vi, Vimpel, et produksjonsfirma,
skulle drive det, og for å forberede produksjonen
skulle vi gjøre oss kjent med produsenten i USA.
En delegasjon ble samlet, som Augie så inviterte.
På den tiden var det utenkelig å dra til USA.
Amerikanerne var vertskap. De dekket alle utgiftene våre.
De sendte oss en faks med invitasjonen
og en spesiell forespørsel: At den skallede herren
som gestikulerte vilt og hamret på bordet
ble inkludert i delegasjonen.
Så jeg ble inkludert i delegasjonen på vei til USA i siste liten.
Alt jeg husket var fyren som gjorde dette.
Og jeg sa, som han sa, sørg for at han er
på den listen over delegater. Jeg vil ha ham.
Og jeg vet ikke om jeg fortalte det, kanskje ikke,
men svaret var, er du sikker?
Han er alltid veldig vanskelig.
Han går alltid imot alle.
Han var imot deg med protokollen. Er du sikker på at du vil ha ham?
Og jeg sa ja, jeg er sikker, for jeg vil ha noen med lidenskap.
Han var den eneste som viste lidenskap
under hele besøket. Alle andre var sånn.
Augie, invitasjonen din til USA,
det var der det begynte, det snudde livet mitt på hodet.
Og mitt.
Da radioingeniørene kom på besøk,
hadde Sovjetunionen sluttet å eksistere.
De fløy fra Sovjetunionen til Chicago,
og dro tilbake til Russland innen en uke.
Ikke lenge etter la den russiske radioingeniøren Dmitry Zimin
og jeg ut på et ekte eventyr.
Vi grunnla et russisk-amerikansk
telekommunikasjonsselskap, VimpelCom.
Vi tok på oss det ambisiøse prosjektet med
å etablere vårt første mobilnettverk i Moskva,
å knytte folk sammen på måter som tidligere var utenkelige.
DEN AMERIKANSKE DRØMMEN
Tre gigantiske revolusjonære hendelser kom sammen.
Sovjetunionens kollaps,
begynnelsen på introduksjonen av
det frie markedet og fremveksten av en helt ny mobilteknologi.
Så disse tre enorme hendelsene
førte til en utrolig intellektuell revolusjon.
Jeg innså i min alder at jeg var en gründer.
Det var en oppstartsbedrift bygget fra bunnen.
Da alt ble skapt fra bunnen av,
hadde vi vår første antenne på taket
til utenriksdepartementet, denne høye bygningen.
Og mirakuløst nok, rakk forbindelsen helt til 8 March Street.
Det var der den første oppringningen kom fra.
Den 12. juli 1992 gikk jeg ned 8 March Street.
Og jeg ringte Augie i USA.
Dims motivasjon var en enkel, men smart idé:
Å holde folkene sine ansatt og betalt.
Han hadde med seg sin troverdighet som radioingeniør,
og kunne bygge nettverk.
Ressursene, fokuset, markedsføringen og planleggingen var på meg.
Dim forsto ikke helt hva entreprenørskap betydde,
men eventyrlysten hans gjorde ham ivrig etter å utforske,
selv ting han ikke helt forsto.
De neste ti årene av livet mitt, fra 1991 til 2001,
var de mest fargerike for meg,
den lyseste perioden i livet mitt.
Vi samles for å feire båndene mellom det russiske folk
og det amerikanske folk skapt under andre verdenskrig.
Og vi samles for å love at muligheten vi mistet
for fem tiår siden til å bygge en bedre verden
ikke vil gå tapt igjen.
Ting gikk fort.
Alle slags vestlige nye begynnelser ga gjenlyd i hele Moskva.
Adrenalinet vårt matchet risikoen.
Det var tydelig at Russland ville bli en verdensleder
og en stor del av den globale økonomien.
I 1992, hadde vi fått 200 innledende kunder.
Det var en spenningens tid.
Du skjønner, vi jobbet i 30 år
under presset fra det sovjetiske regimet,
du kunne ikke gå over streken.
Og så brøt vi ut!
Hvis vi hadde bygget mobilkommunikasjon i henhold til de samme reglene
som våre militær-industrielle kompleks opererte under på den tiden,
ville det fortsatt ikke vært noe.
I 1996, brukte 50 000 folk i Moskva
mobilnettverket vårt.
Det var bare fire år mellom
den første mobilsamtalen fra Moskva til Chicago
og selskapets børsnotering i New York.
Ideen om børsnotering var Fabelas.
En Initial Public Offering, eller IPO,
er prosessen der et privat eid selskap
tilbyr aksjene sine for første gang.
I vårt tilfelle var børsnoteringen første gang
amerikanske investorer kunne kjøpe aksjer i en russisk bedrift.
Jeg sa det var en betydningsfull avtale da også.
At ideen om IPO kom opp.
Først syntes jeg det var sprøtt, men så tenkte jeg: Hvorfor ikke?
Men det var interessant.
Å overbevise Dim?
Dim har alltid hatt utrolig tillit til meg.
Han bare stolte på meg. Han sa bare ja.
Han sa bare ja.
Ja, jeg stolte helt og holdent på Augie.
Vi bestemte oss i november 1995,
og i november 1996 var vi offentlige.
Selv i dag er det uhørt å få en børsnotering gjort innen ett år.
Jeg var ikke så naiv.
Jeg visste hvor komplisert Russland var.
Jeg så børsnoteringen som et høyt beskyttelsesnivå for selskapet.
Det var hovedgrunnen min.
Jeg visste at å børsnotere selskapet med utenlandske investorer
ville gi oss støtte fra USAs regjering.
De ville beskytte investorene sine,
spesielt siden forholdet mellom USA og Russland var sterkt.
Augie husker det bedre enn meg,
kvelden før børsnoteringen.
Mens vi satt der, satte vi en pris.
En budpris.
Satte du den for høyt, ville ingen kjøpe den,
for lavt, man vet aldri.
Til slutt satte vi den for lavt,
det var kø for å kjøpe aksjer. Vi kunne ha satt den litt høyere.
Vi ville være sikre på
at uansett hvilken pris vi satte,
ville investorene tjene penger første dag.
Vi ville belønne dem for å ha troen.
For husk, før vi børsnoterte,
for å finne en bank, ble jeg avvist av 13 banker
som sa: "Nei, vi vil ikke børsnotere deg."
Han er for gammel, jeg er for ung,
og det er Russland. Tuller du?
Husker du Dim, det som skjedde
to uker og to dager inn i programmet?
Vi var på promoteringen,
bare tre til fem dager unna prissettingen,
husker du hva som skjedde i Russland?
Jeltsin fikk hjerteinfarkt.
To uker inn i promoteringen.
Hvis Jeltsin døde, er børsnoteringen over.
Det er over.
Alle lurer fortsatt på:
"Vil det fortsatt forbli ikke-kommunistisk?"
Fordi Jeltsin er den eneste Vesten trodde
ville holde Russland ikke-kommunistisk.
Husk at bare tre år tidligere var det et kupp. Tre år tidligere.
Uten Jeltsin trodde ikke alle på det.
Men de trodde, vesten trodde at det ville falle tilbake til kommunisme.
Så det var veldig dramatisk for oss at alt dette arbeidet
og én eneste hendelse kunne ha ødelagt alt.
Heldigvis gikk det bra med ham. Han hadde bypass-operasjonen.
Ja.
Ja, så heldige vi var!
Dette er World News Tonight.
På Wall Street i dag.
Ja, det er Wall Street med russerne.
Etter at vi la ut selskapet vårt på børsen i New York,
nådde kapitaliseringen 822 millioner dollar,
på bare fem år, etter å ha startet på bar bakke i et nytt land.
Ingen hadde trodd at dette var mulig i 1990,
bortsett fra Ed Saad, kosmetikkselgeren,
og Yegor Gaidar, den første reformatoren i den postsovjetiske økonomien.
Vel, Dmitry Borisovitsj?
Tross all kritikken viser det seg at Gaidar hadde rett.
Det har bare gått fire år siden 1992.
Og for første gang har et russisk selskap
notert russiske verdipapirer
på New York-børsen.
Da vi trengte penger til å utvikle bedriften vår.
ganske forståelig, levde vi på banklån på et tidspunkt.
Men lån i Russland er veldig dyre, opptil 30 % i året.
I begynnelsen, da bedriften blomstret, var det akseptabelt.
Men så snart bare litt går mot renten,
kan du ikke utvikle forretninger med slike lån
Vi burde ha kjempet for tilgang, som i resten av verden,
til den billigste kapitalen for å utvide bedriften.
Den billigste kapitalen finnes på børsene.
Det var første gang for selskapet, første gang i historien.
Det var faktisk et selskap i Det russiske imperiet
som ble børsnotert.
Med velsignelse av tsar Nikolaj II,
som sikret et lån
for konstruksjonen av Moskva-Vladivostok jernbanen.
Men dette selskapet ga opp noe der, obligasjoner
eller noe sånt. Og det var ingen børsstruktur i seg selv.
En jernbaneobligasjon.
Som i en børsstruktur, var vi de første i historien.
Ja. Noensinne.
Og hva ga vi dem i gave, var det en samovar?
Tsaren Nicolaj hadde gitt en gyllen samovar
til børsen da obligasjonene ble oppført.
Den sto på styrerommet deres, for den er veldig verdifull.
I dag, hvis du drar til New York-børsen,
står den på styrerommet deres. Den er på styrerommet deres.
Så fra det fikk vi ideen om å gi dem en Gzhel-samovar.
-Det er et bilde av den. -En Gzhel-samovar.
Vi hadde det russiske flagget.
Vi hadde det amerikanske flagget og hadde Beeline-flagget over balkongen.
Hele Wall Street stengte.
Vi hadde alle slags russiske kulturarrangementer.
For første gang tok vi med russiske dansere
til børsen.
På børsen hadde vi russiske dansere.
Alle stoppet selvfølgelig for å se. Det var utrolig.
Jeg husker Augies far,
han var, etter min mening, lykkeligere enn Augie.
Husker du sluttreplikken din
på alle talene vi holdt på showet?
Hva var sluttreplikken din?
Husker du, på engelsk?
Du sa én setning.
Jeg kan prøve å huske.
Jeg lærte det utenat, jeg har glemt det nå,
-Augie, minn meg på det. -Minn på det.
Ja. "Jeg ser frem til…
Jeg ser frem til en lys fremtid."
"Jeg ser frem til…"
"Til en veldig lys fremtid!"
Ja!
Hver tale avsluttet han med:
"Jeg ser frem til en lys fremtid."
-Ja. Det var varemerket hans. -"Jeg ser frem til…"
Jeg veivet også med armene.
Vi må ha hatt 120 presentasjoner.
Når, Dmitry Borisovitsj, ble du en rik mann?
-Husker du ikke? -Men han tenker aldri sånn.
Jeg er en dårlig samtalepartner. Jeg husker ikke.
Nei, han tenker ikke sånn. Det var aldri et øyeblikk.
Jeg husker ikke.
Jeg begynner å huske.
Et øyeblikk. Jeg husker det jeg husker.
Så dette var første gang
jeg hørte at jeg var rik.
Noen sa det til meg.
Vi kjente en fyr som het Rozhetskin. Lenya.
Noen ganger dro jeg ikke hjem fra T-banestasjonen på flyplassen,
men fra Dinamo stasjon, bare så jeg kunne gå gjennom parken.
Noen ganger gikk jeg hele veien hjem.
En gang støtte jeg på Rozhetskin nær Dynamo-stasjonen.
"Dmitry Borisovitsj, hva gjør du?" sier han: "Hvorfor?"
"Vet du hvor mye du er verdt?"
Det var da, dette uttrykket for meg…
Jeg hadde ikke tenkt på det.
Og da han sa til meg:
"Du vandrer rundt alene, men vet du hva du er verdt?"
Jeg kunne ikke tenke på å selge VimpelCom-aksjer.
Det hadde ingenting med rikdom å gjøre.
Hvordan kunne jeg selge aksjene mine? Det var utenkelig.
Det ville vært som å selge et barn. Utenkelig.
Jeg ble ansett som en rik mann,
men bare i navnet.
Det var det jeg følte, jeg husker det godt.
Var denne tiden lett for deg?
Møtte du på noen vanskeligheter, motstand eller press?
Gud velsigne deg, uansett hva som skjedde!
Tidlig på 1990-tallet, etter Sovjetunionens fall,
så Moskva en økning i vold og organisert kriminalitet.
Det var en kamp om "beskyttelse".
Gjenger ville ha oss under sin paraply
og krevde aksjer i gjengjeld.
Var det ikke skremmende?
Det var faktisk perioder da det var skummelt.
Jeg husker øyeblikket jeg måtte få tak i en sikkerhetsvakt.
-Når? -Det vil jeg ikke si!
Ganske sent på kvelden, om sommeren,
rundt midnatt,
var jeg på vei hjem ved Rechnoy Vokzal T-banestasjon.
Jeg konkluderte med, at på mange måter,
var dr. Zimin mer naiv enn meg.
Det var en øde gate.
Nabolaget var ganske tomt på den tiden.
En gjeng gutter kom bort til meg,
jeg fulgte ikke med på dem.
Plutselig, ut av det blå,
kommer det et par karer fra denne gruppen.
De kommer helt stille bort til meg og slår meg i ansiktet,
uten å si et ord.
Stille. Pang!
Så jeg prøvde å bevege meg og ble truffet igjen.
Jeg falt, og de sparket meg.
Jeg endte opp med blod i ansiktet.
Og det var tilstanden jeg kom hjem i.
Så begynte alle slags teorier å strømme inn,
det var åpenbart at de ville skremme meg.
De ville forstå hva de kunne gjøre mot meg,
de slo meg bare i ansiktet, men de kunne ha gått lenger.
Vi gikk regelmessig gjennom dette med kriminelle på kontoret,
og en gang måtte jeg rømme til USA i all hast.
En av våre tidlige partnere ble drept,
selv om han allerede hadde forlatt firmaet.
Selv om jeg hadde bodd nær Chicago,
hadde jeg aldri møtt noe i nærheten av denne typen vold.
DEN RUSSISKE SKJEBNEN
Jeltsin var allerede borte, og Putin var alt der.
Hva syntes du om ham?
-Om Putin? -Ja.
Jeg husker knapt nå.
Jeg tenkte noe sånt som:
Han virker hyggelig, men han er tsjeka.
"Tsjeka" er et gammelt ord for det sovjetiske hemmelige politiet,
forgjengeren til KGB.
Dim kjente dette ordet godt fra tidlig barndom.
De er ikke anstendige folk.
Jeg hadde vage mistanker.
Det at han er tsjeka var et stort spørsmålstegn.
-Så, god morgen! -God morgen!
Dmitry Borisovitsj, god morgen!
Sett deg.
-God morgen! -God morgen!
-God morgen. -God morgen.
ZIMIN-STIFTELSEN
I 1935 ble faren min arrestert.
Jeg fant det ut fra "min andre mor",
barnepiken min, som husket at han ble arrestert
og fortalte meg om det.
Hun fortalte meg, halvveis hviskende,
hvordan de kom etter faren min.
Så moren min ikke skulle høre det,
mor forbød å diskutere det, Gud forby.
"Å, om bare faren din var i live…"
De hadde en hel gjeng som drakk,
småspiste og fortalte vitser.
Og noen rapporterte det.
Jeg leste fordømmelsen.
Så ble den publisert.
Hva definerer en drittsekk?
Ikke fra en journalists synspunkt, men fra et vitenskapsperspektiv.
I dyreverdenen, av flere grunner,
ligger økt aggresjon i mange, spesielt hos hanner.
Aggresjon er et forsøk på å innta en dominant posisjon
i ethvert forhold med andre.
Det er individer i flokker
som ikke kan vise aggresjon.
De er svake, de kan ikke noe for det.
Den eneste måten å vise aggresjon på,
er ved å komme nærmere lederen, alfahannen.
Så, under hans beskyttelse, som en flokk aper ville vært,
kan de la seg selv kaste avføring på de sterkere individene.
Det er sånn de danner et lag av dritt rundt lederen over tid.
Burde vi ha møttes?
Dim, en hemmelighetsfull sovjetisk radioingeniør
og intellektuell, født inn i en familie merket som "statens fiender",
mistet faren sin i Stalins fangeleirer.
Og jeg er en amerikaner, sønn av innvandrere,
som landet mitt har gitt alt til.
Vi virket helt forskjellige.
Selv frem til Dim døde,
kunne vi ikke helt forklare hva som førte oss sammen.
Fra starten av var det umiddelbar respekt,
endeløs lojalitet, lidenskap og en delt følelse av eventyr.
Enkle menneskelige kvaliteter knyttet oss sammen for alltid.
Dim ble til og med gudfar til en av sønnene mine.
Det dukket opp på Facebook:
"Hva gjorde forretningsledere da de var 18?
Dmitry Zimin, grunnlegger av VimpelCom.
Dynasty-stiftelsen. Enlightener-prisen."
Jeg glemte det helt.
Les det høyt?
"Våren 1951
er vår store leder fortsatt i live, vår venn og lærer.
Vi bor i en fellesleilighet i Bolshoy Afanasievsky Pereulok
med køer til å vaske opp ved kranen på kjøkkenet og på toalettet.
Ordet 'toalett' ble ikke brukt da, i hvert fall ikke i leiligheten vår.
Det var ikke noe toalettpapir heller.
Du kunne havne i trøbbel om du ved et uhell hang
en avis med portrettet av lederen på toalettet.
Leiligheten hadde ikke badekar eller dusj.
Men jeg visste allerede at jeg ville bli radioingeniør.
Jeg endte opp som det."
Herregud!
Jeg begynte med fotografi i ung alder,
jeg tror jeg gikk i syvende klasse?
Jeg forhandlet en avtale med foreldrene mine om en kveld.
Vi hadde to rom.
Jeg fikk ett rom. Ingen fikk gå inn eller ut.
Det var gardiner foran vinduene.
Jeg dro inn bøtter med vann,
det var noen spesielle badekar.
Da jeg bygde opp et fjell av bilder
flyttet jeg til kjøkkenkranen.
Naboene var forståelsesfulle.
"Mitt mesterverk var et hjemmelaget TV-sett.
Det eneste i fellesleiligheten vår.
Jeg tjente litt penger på å reparere mottakere og TV-sett.
Noen ganger sjokkerte det meg med tanker og følelser
du ikke kunne dele med slektningene mine."
Mamma. De kom fra Dokshitsky-stedet. Familienavnet deres er Dokshitsky.
Først og fremst,
selv før revolusjonen,
kollapset Den bleke bosetningslinjen.
Så jøder skyndte seg til St. Petersburg og Moskva.
Mamma var blant dem.
Hun jobbet som stenograf og skrivehjelp. Det ble verdsatt på den tiden.
Jeg ble født til lyden av en skrivemaskin,
den skrev oss til livet.
24 timer i døgnet.
Jeg hadde aldri sett dokumentene hennes.
Det eneste jeg ikke visste,
var at hun var gift
før faren min, jeg hadde ingen anelse.
Mamma.
Hennes første mann ble også undertrykt. Som faren min.
Han døde.
Hun ble dratt rundt til avhør.
Nei, å snakke om politiske emner ble kategorisk unngått.
Hun hadde lært av erfaringen sin.
Der…
Stalin er Russlands navn.
Hvor får noen denne kjærligheten til mesteren din?
Vi var vitne til noe helt sinnssykt,
der folk begynte å ikke bare frykte,
men også elske plageåndene sine.
Et medlem av flokken
er redd for lederen sin fordi han kan gjøre hva som helst mot ham.
Men det er lettere for ham å overleve
hvis han ikke bare begynner å være redd for, men å elske plageånden sin.
Det er lettere for ham å leve og formere seg
hvis han elsker plageånden sin.
Hva er inntrykket ditt, hvis du er ærlig,
av vårt livs siste reise?
Hyggelig.
Ja.
Så det gir meg rett til å røyke en sigarett.
Et kompromiss.
Én sigarett, Mayechka, ok?
Én eneste sigarett.
Jeg henter en sigarett hvis jeg har en her.
Da tillater jeg meg selv
gleden av å gi deg ris.
Greit.
Ingenting er en trussel mot helsen min lenger.
Og du frarøver meg lykken. For hva?
Hvorfor? Hva slags langt liv er dette?
Det viktige er livskvaliteten.
Kvaliteten.
Å nekte seg selv glede
for bedre helse?
Hvorfor?
Hva er denne helsegreia for da?
Å leve lenge?
Hvor mye lenger? Hvorfor?
For hva?
Er fysisk udødelighet oppnåelig?
Jeg tror ikke det.
Å forlenge livet kan være umoralsk.
Du kan ikke gjøre det.
Fornyelsen av livet, endringen av livet
er helt nødvendig for at det skal fortsette.
Det er like destruktivt som konstant, uforanderlig kraft.
La oss huske "Borodino".
Ja.
"Hei, fortell, gamle mann Hadde vi en sak
Da Moskva, herjet av ild
En gang gitt opp til franskmenn?
Gamlinger snakker om strid
Og de husker den tiden godt!
Årsaken til all den russiske moten
Ligger rundt Borodino!"
En ting ingen vet noe om
er hvordan jeg giftet meg med Maya Pavlovna.
Hvordan det var. Jeg hadde en venn, Valera Sotin,
vi pleide å campe sammen om sommeren.
Han sa: "Vi drar og camper.
Jeg har en venn som er arkeolog og organiserer ekspedisjoner.
Du kan dra på camping, og de betaler deg for det."
Et sted i Novgorod-provinsen.
Uansett, jeg hadde fått jobb som sjåfør der.
Jeg likte det godt.
En sjåfør ble ansett som en respektert person.
Stedene der Maya utførte utgravningene sine
er helt utrolige.
Min fars slektninger.
Min døde far.
De bodde i landsbyen Losinka,
som jeg husket som
et av de lykkeligste stedene i barndommen min.
Huset i Losinka var fullt av bøker.
Bøker var alt som var igjen
av de veldig rike. Jeg innså det ikke da,
jeg fant senere ut at Zimin-familien var veldig rik.
Vi må absolutt forstå historien vår,
som ikke har skjedd ennå.
For over 100 år siden
hadde vi denne katastrofen i landet vårt.
Dette var i hovedsak veien til makten
for tsjekistene, kommunistene,
som fortsatt har makten der, om bare i forkledning.
Dette dømte landet
til en rekke beskjedne bragder.
Bestefaren min var en stor produsent.
Dette var folk fra en helt annen kultur.
Alexander Guchkov,
den parlamentariske lederen,
var min bestemors fetter.
Dette ble holdt hemmelig i familien.
Jeg husker en gang mot slutten
av andre verdenskrig,
så fortalte tante Lena meg at i noen av dokumentene hennes,
der du måtte oppgi slektninger,
korrigerte hun én bokstav i etternavnet sitt: Guchkov til Tuchkov.
Han var sjef for den midlertidige regjeringen,
styreleder for tsaristen Duma,
det var utenkelig å være
i slekt med en sånn person.
Hele affæren ble selvsagt dekket over.
Og fra dette dynastiet er det eneste jeg har igjen
leksikonet om Brockhaus og Ephron.
En helt unødvendig bok.
Jeg tror det som gjør meg
mest deprimert,
det som fremkaller en sorg,
er kanskje ikke engang historien til den spesifikke familien.
Jeg har inntrykk av at Russland ble skutt ned ved avgang,
at dette ikke bare var skjebnen til mitt slag.
Tusenvis av andre familier.
En stor tragedie fant sted i landets historie.
Russland ble skutt ned ved avgang.
Zworykins utvandring kostet Russland,
for TV ble oppfunnet i USA, ikke i Russland,
det kostet Russland, som jeg ble sjokkert over å finne ut,
flere ganger verdien av landets årlige BNP.
Det samme med Sergej Brin, en ung fyr…
Han er en med-grunnlegger av Google, for våre seere.
Det anslås at det koster 2-3 ganger Russlands årlige budsjett.
Hadde det ikke vært for disse tragiske hendelsene,
ville dette vært et av verdens beste land,
som ikke er stolt av antallet stridsvogner som produseres,
men av levestandarden i landet.
Og alt ble ødelagt, skutt.
Eller emigrerte.
Når jeg gikk ut fra videregående og begynte på college? Har glemt det.
Jeg ble uteksaminert i 1954.
Vel, du er ung.
Og du er tre år eldre.
Jeg har helt glemt det.
Jeg fullførte første klasse…
i 1941-42…
I 1942 fullførte jeg første klasse.
Så i 1952, ti år senere ble jeg uteksaminert fra videregående.
I 1952 begynte jeg på universitetet.
Jeg har allerede sagt én gang…
at livet mitt ble som det ble
ved en lykkelig ulykke.
Moren min lærte meg i sin tid,
da jeg var 15 eller 16 år gammel,
og måtte fylle ut de første spørreskjemaene,
jeg skrev aldri at faren min var undertrykt.
Jeg skrev at faren min døde da jeg var to år.
Det var sant,
jeg skrev bare ikke hvor han døde, og han døde i Gulag.
Ellers hadde jeg ikke sett
verken luftfartsinstituttet eller radioavdelingen.
Moren min fulgte det opp.
Men jeg gjorde det bare, stakk ut tungen,
fylte ut dette skjemaet og lagde meg en kopi.
Etter det skrev jeg alltid det samme på hvert skjema.
MOSKVA LUFTFARTSINSTITUTT
Det dukket aldri opp.
For ikke å nevne at passet mitt viste at jeg var russisk.
Dette er en viktig del av biografien min.
Hvis jeg hadde registrert meg som jøde, vet jeg ikke om
jeg hadde sett et elite radarfakultet.
En anti-jødisk pogrom-stemning hang i luften.
Instituttet var på Sokol T-banestasjon,
det siste stoppet, og jeg måtte ta trikken.
Jeg gikk noen ganger, noen ganger tok jeg trikken,
men jeg begynte å bli redd for å ta trikken.
Pogrom-stemningen hang i luften.
Jeg hadde ikke mot til å benekte at jeg hadde et jødisk ansikt,
spesielt om jeg var med moren min, som åpenbart var jødisk.
Denne ydmykelsen var
virkelig opprørende.
Sirkelen jeg har blitt dratt mot hele livet,
fra skoletiden,
fra den 59. skolen i Starokonyushenny Peruolok,
og så på instituttet og så videre.
Jeg husker lite av
andre samtaler om makt enn…
…å avvise den.
Bitterhet.
Bitterhet og indignasjon.
Folk som er interessert i vitenskap,
er forskjellige i alle bransjer.
De ender alle opp med å bli kalt dissidenter.
Ellers kan ikke vitenskap utføres.
Hvorfor kom så mange dissidenter fra fysikk,
men langt færre fra humaniora?
Er det fra å bli brukt til systematisk tenkning
til konspirasjon? Hvorfor?
I hvert fall for de jeg kjente,
fra her og der blant fysikere.
Kanskje det er fordi
i vitenskaper som fysikk, matte,
det er noe vulgært i det jeg skal si.
De krever absolutt ærlighet.
Innovatører er som regel ikke konvensjonelle.
De er annerledes. De er dissentere.
Disse menneskene er lidenskapelige, og det er få av dem.
Slik de lever livene sine og det de skaper,
avgjøres ikke bare av penger.
Vi lykkes ikke
om vi ikke utvikler en respekt for dissens overfor andre.
1953. Jeg husker Stalins død godt.
Herregud!
Jeg vet ikke om det var en tragedie, farse eller hån,
jeg beholdt ikke avisen for da faren min ble rehabilitert,
fikk moren min lønnen hans i,
jeg husker ikke om det var i to eller tre måneder.
Hun var hysterisk.
Det skjedde samtidig:
Vi fikk rehabiliteringen og lønnen hans.
FREMOVER TIL FORTIDEN
DEN RUSSISKE FØDERASJONEN
Det faktum at han er tsjeka var et stort spørsmålstegn.
Nå, angående hvorvidt Russland
vil bruke militær makt uten FNs sanksjoner?
Vi vil alltid handle
innenfor rammeverket til internasjonal lov.
La oss si det sånn: Det som skjer nå, gjør meg trist.
Det som skjer i landet nå,
får meg til å ville gråte.
Denne følelsen er som om vi har blitt et annet land.
Da var det en tid for håp,
og nå handler det bare om overlevelse.
Husker du møtet med store forretningsmenn som Putin kom til?
Det skjedde en måned etter Khodorkovskys arrestasjon,
i oktober 2003.
Mikhail Khodorkovskij, en gang den rikeste i Russland,
satt ti år i fengsel.
Nå er han en av opposisjonslederne og bor i London.
Da Putin kom og sa: "Alt er i orden, du kan slappe av."
Den berømte kongressen til Den russiske union av industriledere og entreprenører
møtte Putin med stående applaus.
I en avisartikkel sto det:
"Høy og langvarig applaus,
alle reiser seg for å unngå fengsel."
Hva skjedde der?
Augie kan kanskje legge til noe.
Vi var for det meste et Moskva-basert selskap.
Bedriften var i Moskva.
Jeg gjorde en stor innsats på den tiden,
kjempet om lisenser for regionene.
Det var tydelig at vi måtte utvide til andre regioner.
Det ville ha kostet enormt mye penger.
Det ble raskt klart for meg
at for å utvikle selskapet, måtte du bruke penger.
Og at jeg ville miste majoriteten.
Hvis jeg må tynne ut kontrollen for å utvide selskapet.
Forlater jeg firmaet helt.
Hvorfor bestemte du deg for å forlate firmaet da det tok av?
-Det var i 2001, så vidt jeg husker. -Det var en helt informert avgjørelse.
En veldig viktig faktor var
at situasjonen i politikken hadde endret seg.
Det var mange faktorer,
og de kom på plass samtidig:
Putins gjeng fra St. Petersburg kom til makten,
og at visse embetsmenn dukket opp
som befant seg i en interessekonflikt.
De regulerte forretninger på den ene siden,
og på den andre siden var de selv forretningsmenn.
Putin allierte Leonid Reiman, tidligere kommunikasjonsminister
ble dømt i 2008 på Jomfruøyene.
En domstol i Zürich fant ut at han begikk forbrytelser etter russisk lov.
Det er en konkurrent som får alt.
De vil ikke gi deg noe.
Ja, det var en blindvei.
Jeg innså at vi sto overfor en statlig inngripen
som ville skade forretningene våre.
Vi kunne se det skje.
Reiman var minister,
og samtidig hadde han sitt eget mobilselskap,
basert i St. Petersburg.
Han hjalp aggressivt til med å utvikle selskapet
der han var aksjonær, det var ikke engang veldig hemmelig.
I tillegg, så snart han ble minister,
fikk selskapet en gratis lisens i hele Russland.
Noe som er helt utenkelig.
I den sammenheng
var det åpenbart at vi mistet konkurransedyktigheten
på grunn av skamløs bruk
av administrative ressurser i firmaet hans.
Det var kjeltringstreker.
Han var minister og bedriftseier,
og den administrative makten ble brukt til firmaets beste.
Det var åpenbart, og jeg kunne ikke gjøre noe med det.
Vi ble utsatt for målrettede angrep.
Men å håndtere slike problemer
var veldig annerledes enn 90-tallets organiserte kriminalitet.
Galskapen og intensiteten hadde endret seg.
Alt var klart for meg.
Og så nesten samtidig
med salget av aksjene,
var oppsigelsen min i hovedsak overføringen av kontroll.
Jeg mener, alt ledet opp til det.
Jeg bestemte meg for at jeg heller ville gjøre det selv
enn at noen andre skulle gjøre det mot meg.
Alt dette skjedde steg for steg,
vi kom gradvis til et punkt der vi
ikke lenger er en føderasjon,
men en enhetlig stat.
Grunnloven er fullstendig dysfunksjonell.
I samme hender er både politisk makt
og kontroll over alle grener av regjeringen,
juridisk, utøvende og lovgivende.
Og de største økonomiske inntektene fra olje er i de samme hendene.
Jeg husker da Boris Nemtsov,
en mann jeg respekterer…
Boris Nemtsov, Russlands tidligere visestatsminister
og opposisjonsleder,
ble skutt og drept i 2015 overfor Kreml.
…han sa at han ville sitte i trass
når nasjonalsangen ble spilt.
Det var veldig vondt for meg også.
Det var sånn han tenkte.
Han var instinktivt smart nok til å si: "Tiden er inne."
Tiden er inne.
Og det var den største avgjørelsen, å ikke være ferdig med VimpelCom.
Det står: "Jeg skal fullføre alle mine aktiviteter.
Jeg vil bare drive med filantropi, 100 %.
Jeg vil ikke gjøre noe forretningsrelatert lenger."
Det er utrolig.
En helt ny karriere.
Et helt nytt liv.
Kanskje.
Mine venner!
Det neste store stadiet i livet mitt var pensjonisttilværelsen.
Fra 2001 til 2016, er det filantropi,
det er Dynasty-stiftelsen.
Jeg var aldri milliardær.
Jeg var millionær, selv mangemillionær,
men jeg var ikke milliardær.
For å gjøre en lang historie kort, jeg opprettet et fond
som jeg ga 90 % av pengene mine til.
Det var under en veldig streng skriftlig betingelse
at mottakeren av disse pengene
ikke kunne være meg, arvingene mine, eller noen av slektningene mine.
Bare for veldedighet.
Sønnen og kona mi støttet avgjørelsen.
Da jeg ga alle pengene mine til dette fondet,
var de ikke lenger mine.
Hvis det var mitt, ville det tæret på meg.
Hva i helvete?
Når du har bestemt deg og gitt det bort.
-Jeg skjønner. -Det brenner broen.
Jeg begynte å sette opp Dims stiftelse,
sørget for at den var gjennomsiktig og ville vare evig.
RUSSLAND
Dim bestemte seg for å gi bort 90 % av rikdommen sin.
Han tok til og med penger fra sønnen sin,
men det plaget ikke Boris.
Han støttet ideen fullt ut.
På den tiden ga ingen bort alle pengene sine,
bortsett fra Warren Buffet, som gjorde det senere det året.
Stiftelsen opererer basert på en instruks
som ble skrevet fra begynnelsen,
der det ble skrevet at stiftelsen er dedikert til å støtte
ikke engang vitenskap, men forskere.
Den er dedikert til å støtte smarte mennesker.
Innen vitenskaper er det lettere å identifisere
en talentfull, intelligent person enn på andre områder.
Bruke penger. Hva brukte jeg pengene på?
Det var Dynasty-stiftelsen.
Det var Enlightener-prisen,
som fortsatt eksisterer i dag.
Det har vært flott.
Jeg føler meg som en hederlig mann.
I mytologi, sannsynligvis ikke bare i russisk mytologi,
ble prosessen med å tjene penger
ansett som en slags synd.
VimpelCom tjente penger,
firmaet var oppført på børsen.
Men det ble assosiert med gledelige, lette følelser.
Ingenting som Mefistofeles' "Folk dør for metall.
Satan styrer spillet der."
Det var ikke noe sånt.
Det var ikke destruktivt, men det var en ny og interessant,
nesten hellig handling.
I Russland så jeg mange vellykkede forretningsmenn
og rike mennesker.
Jeg så at mange av dem tjente penger, ikke for å bli rikere,
men kulere enn alle andre.
Jeg så hvordan penger ble et verktøy
for å komme nærmere makten.
Men verken makt eller den konstante alfahann-konkurransen
inspirerte Dim.
Han måtte skape noe unikt, noe som kunne bringe ekte endringer.
Mange av de jeg hadde møtt
hadde lederegenskaper og talenter, akkurat som Dim,
men Dim hadde noe annet:
En svakhet, hans store hjerte.
Jeg har alltid sett på…
…arbeidet mitt på en ganske egoistisk måte.
Jeg har gjort det jeg liker.
Skjebnen har gitt meg mest glede av å gjøre gode gjerninger.
Takk Gud for det.
Filantropi og alt det der.
Jeg kan bare takke skjebnen for
at jeg fikk lov til å gjøre dette arbeidet og nyte det.
Jeg er hedonist.
Og forresten, den eneste russeren
som har fått Carnegie æresmedaljen.
Hva?
Den eneste russeren som har fått Carnegie æresmedalje.
Ja.
For filantropi. Jeg glemte det.
Ja. Jeg glemte det. Ja.
For filantropi.
Etter at Dim solgte aksjene sine,
solgte jeg gradvis mine også.
Jeg dro hjem og bestemte meg for å bli politibetjent.
Som barn drømte jeg aldri om å bli politi.
En god venn fra Chicago
satt i styret til en ideell politihelikopter-enhet.
Han ba meg bygge en forretningsmodell for dem,
så de ikke måtte trygle om penger til drivstoff hele tiden.
Det begynte som en forretningsoppgave,
men en dag spurte sjefen meg om jeg ville bli politibetjent.
Jeg sa: "Ja". Men jeg tilbrakte ni måneder på politiskolen som kadett,
selv om jeg var 44 og alle andre var 20.
Nå ser jeg nok på meg selv som politi først
og så forretningsmann.
Dette er faktisk overbetjent-merket som jeg bruker til uniformen min.
Stjernenummeret mitt er nummer sju.
Vi har 11 000 betjenter på Chicago sheriffkontor,
så jeg er nummer sju.
I politiets tradisjon,
når man trener med hverandre,
utveksler man merker.
Vi har gjennomgått noen utrolige treninger
i forretninger sammen.
Så jeg vil dele dette merket med dere.
Mine besøk i Moskva ble stadig sjeldnere.
Som utlending merket jeg ikke
betydelige endringer i Russland før i 2014.
Jeg så bare hvordan forretningene vokste.
Men alt endret seg da Russland annekterte Krim.
Jeg innså da at Dims visjon om landets fremtid,
sto i strid med Russlands nye kurs.
Jeg, vi, ser med stor interesse på alt som skjer i Ukraina.
Vi ber: "Om Gud vil, vil alt ordne seg for dere!"
Det er ekstremt viktig, veiskillet er klart.
Et veiskille i politikken,
om Gud vil, vil ting ordne seg for dere.
Det er ikke bare deres affære,
dette angår oss også.
Jeg hadde vært urolig for myndighetene før,
men Krim var et hardt slag for meg.
Krim var…
en slags personlig fornærmelse.
Hvordan kunne det skje?
Ukraina fikk garantier.
Garanterte integriteten.
Fullstendig krenket.
Dynasty-stiftelsen ble stemplet som en utenlandsk agent.
Det var et sjokk for meg.
Etter de dusinvis av bøkene som har blitt publisert,
etter pengene som har blitt investert
i vitenskap og til støtte for mange prosjekter.
Hva følte du da du først hørte om det?
Jeg følte meg alvorlig fornærmet.
Jeg skjønner.
Dmitry Zimin-stiftelsen var en av de første i Russland
som ble stemplet som "utenlandsk agent" i 2015.
Det avsluttet utdanningsprogrammer
for tusenvis av lærere og lærde over hele landet.
Mottakere av stipend fra en "utenlandsk agent"
risikerte å bli stemplet som en.
Som et resultat kunne ikke Zimin investere inntektene han
hadde tjent i Russland tilbake i sitt eget land.
Fornærmet og krenket.
Jeg sa: "Gud, hvordan er det mulig?
Jeg er herfra, fra Arbat.
Hva skjer?"
Det var avskyelig.
Jeg antar det.
Ifølge loven skulle jeg ha overalt, et stempel, et skilt,
som symboliserer en utenlandsk agent.
Hvis en stiftelse…
samler inn penger til en guddommelig aktivitet
og så blir fortalt at den er stemplet som en utenlandsk agent,
er det forståelig.
Men når en stiftelse, som ikke samler inn, men donerer penger,
må si at den er en utenlands agent,
er det bare tull og hån.
Det ga ingen mening for meg.
Dette er veldig trist.
Det er veldig trist.
Problemets kjerne var at min sønn Boris
finansierte opposisjonen.
Finansierte du virkelig å sende Navalnyj utenlands?
Ja. Kanskje Boris finansierte det, men pengene var mine.
Kommer han tilbake, og må han komme tilbake?
Jeg tror han kommer tilbake. Han er en modig mann.
Men jeg vet ikke om det er nødvendig.
Hva må han gjøre nå, fra ditt perspektiv?
Han må gjøre
alt han har gjort så langt:
snakke, skrive, være uenig.
Alexei Navalnyj, den russiske opposisjonslederen,
ble drept i et russisk fengsel i 2024.
I 2021, 88 år gammel,
dro Dim utenlands for å besøke sønnen Boris,
som hadde flyktet fra Russland for å unngå politisk forfølgelse.
Kort tid etter at Dim dro,
fikk barnebarnet en stevning adressert til ham,
som kalte ham inn til avhør.
Det er en mørk refleksjon av Russlands nåværende klima:
Dim kunne nok ikke ha kommet tilbake
uten å bli arrestert.
Dims livsreise er sammenflettet med en historisk syklus
i Russland på 1900-tallet.
Etter nesten 100 år fra første gang
staten rev Dims familie fra hverandre,
gjorde den det igjen.
Dmitri, et øyeblikk.
Ok.
Hold denne.
Vi drar snart.
Ja, la oss gjøre det.
La oss gjøre det før vi drar.
La oss gjøre det.
Takk.
Jeg elsker Moskva så høyt. Jeg er en moskovitt.
Jeg begynner ofte
å savne Moskva, selv nå.
Men på samme tid, når du hører nyhetene…
…begynner lengselen etter Moskva
å kjempe mot…
din egen sunne fornuft.
Det er en av de mest deprimerende følelsene…
…jeg har hatt i det siste.
Jeg er fra Arbat.
Hele livet mitt er der.
Jeg ser de vakreste stedene her.
Men samtidig er det ikke noe sted der…
jeg har den…
utrolige, nostalgiske følelsen
som når jeg går ned gatene i Arbat.
Sivtsev Vrazhok, Starokonyushennaya, Vlasyevsky.
Å snakke om det får det til å høres banalt ut.
Det kan ikke beskrives.
Du kan ikke oppleve disse følelsene,
uansett hvilket vakkert sted du besøker,
Roma, London.
De er vakre!
Men denne følelsen…
…av et liv levd, den er bare der.
"Ja, det roer seg. Jeg har forlatt
Mine innfødte marker for godt
Det er slutt på å rasle i poppeltrær
På meg deres bevingede blader
Det gamle huset synker lavere uten meg
Min gamle hund døde for mange år siden
Gud har fordømt meg til å dø
Et eksil på gatene i Moskva"
Jeg er veldig patriotisk i den forstand
at jeg ikke skammer meg over noe land i verden
som jeg gjør over mitt eget.
Jeg er kanskje forferdet, men jeg skammer meg bare over landet mitt,
ikke over noen andre.
Patriotisme har ulike aspekter.
kjærlighet til stammen, kjærlighet til lederen,
som kanskje er ond, men som er lederen deres.
Denne kjærligheten blir raskt til fremmedfrykt,
til hat mot naboene dine.
Det er der faren er.
Dette komplekset ble kalt patriotisme i steinalderen,
og så ble det kjærlighet for staten,
kjærlighet for lederen.
Det er en annen type patriotisme.
Det er nesten som å elske foreldrene sine,
det er å elske fødestedet sitt,
en øm kjærlighet til omgivelsene.
Hvilke interessante ting kan du ta fra,
og ta med til landet ditt?
Den første kjærligheten er stolt. Stolthet for stammen din.
Den andre typen kommer fra å lære av verden.
Det er de to typene patriotisme.
Jeg mistet troen for lenge siden.
Jeg forstår at vi lever i en autoritær stat
med alle konsekvensene det innebærer.
Og et politisk system som ikke noe valg vil endre.
Burde investorer være på vakt
mot russiske tropper i Ukraina?
De snakket om muligheten for at russiske tropper gikk inn i Ukraina
i begynnelsen av året. Vi utførte Zapad-øvelsene i 2021,
men som dere ser, skjedde det ikke.
Ingen mann,
ingen, Gud vet, burde ha makten lenge.
Han kan ikke ha absolutt makt.
Det var en stor oppdagelse:
Separasjon av makt og maktovertakelse.
Kriger finner bare sted når noen regjerer på ubestemt tid.
Jeg har bestemt meg for å utføre en spesiell militæroperasjon.
Planene våre inkluderer ikke okkupasjon av ukrainske territorier.
Hva skal til for at en krig skal starte
mellom England, Frankrike og Tyskland?
Det enkleste av alt: En leder for livet.
Sånn, det er krig!
Det er rundt 200 nasjoner i verden.
Noen av dem har atomvåpen
i økende antall.
Noen av dem er
i et vilt fiendskap med sine nærmeste naboer.
I noen av dem er det autoritære regimer
hvor avgjørelsen om å bruke de våpnene, eller ødelegge en forhatt nabo
praktisk talt avhenger av én person.
Folk spør hvor stabil en slik verden kan være
i hundre år?
Kan en slik verden være stabil?
Det virker veldig ustabilt.
Når det gjelder kjernefysisk eskalering,
startet vi aldri denne retorikken.
Vi har taktiske atomvåpen som er tre eller fire ganger kraftigere
enn bombene brukt av amerikanerne
i Hiroshima og Nagasaki.
Tre eller fire ganger kraftigere.
Vi har mange flere av dem
en de i Europa,
selv om amerikanerne tar med sine fra USA.
Vi har fortsatt mange ganger flere.
Aggresjon mot Russland fra en ikke-atomstat,
men med deltakelse eller støtte fra en atomstat,
foreslås å bli vurdert
som deres felles angrep på Den russiske føderasjonen.
Inkludert om fienden, med konvensjonelle våpen,
er en kritisk trussel mot vår suverenitet.
Bare et samfunn
som er i stand til, i sjelen, å erstatte
sin kjærlighet for nasjonen, med å elske mennesker.
Bare et slikt samfunn kan garanteres et langt liv.
Et samfunn som er gjennomsyret av hat,
kan ikke være stabilt eller bærekraftig.
Det er den kolossale utfordringen foran oss.
Bare et humant samfunn
kan forvente å eksistere lenge.
DEN SISTE REISEN
Jeg innså at dette ville bli min siste reise.
Jeg er tross alt 88 år gammel.
Nesten sikkert.
Men alt i alt føler jeg meg ganske bra.
Far, jeg er glad vi alle er her.
Jeg trodde ærlig talt ikke det var mulig.
Takk, Augie, for at du kom.
For ti år siden, tror jeg, allerede så lenge siden,
ba du meg skrive en bok,
om VimpelCom og mitt perspektiv, min erfaring.
Jeg er nærmere å skrive den. Ikke skrevet den ennå,
jeg har ikke publisert den, jeg har skrevet…
Jeg er ett kapittel unna å fullføre den.
Før flyet hjem
ga Dim meg sin oppdaterte selvbiografi,
og jeg fortalte ham om min nesten ferdige bok
om vår felles historie.
Om noen måneder, når Russland bomber Kyiv
og ødelegger hele byer og familier,
må jeg omskrive slutten.
Den russiske delen av selskapet Dim og jeg grunnla for 30 år siden,
vil nok aldri igjen være en del av den globale forretningssfæren,
mens ukrainske og internasjonale avdelinger
fortsatte å blomstre og fungere.
Jeg vendte tilbake til styret
for å gjenopplive pionerånden som definerte oss i 1991.
I krigens tredje uke dro jeg til Ukraina for første gang
på et privat politioppdrag. Vi forpliktet oss til å hjelpe Ukraina
og har jobbet frivillig der siden.
Signer her på russisk, så skal jeg oversette på engelsk.
Ok.
-Når du er klar. -Et øyeblikk.
Boris, hånden min skjelver sånn
at jeg ikke har kunnet skrive på et år.
-Ok, jeg signerer den. -Ok, du.
La meg si det sånn, du retter på meg,
"Kjære Augie…"
"Kjære Augie, jeg ber deg se på deg selv som medforfatter
av denne boken,
siden du er medforfatter av min skjebne."
-Godt sagt. -Jøss.
"Medforfatter" må skrives sammen.
Hvordan du ble medforfatter av min skjebne.
Jeg kan ikke. Pokker!
Du klarer det.
Det blir så stygt at jeg ikke klarer dette.
Senere. Jeg signerer senere.
-Ok. -Ok.
Flott, takk!
La oss lese noe.
"Farvel, min venn Farvel
Min kjære Du er i hjertet mitt for alltid
Det var forutbestemt at vi skulle Skilles og møtes igjen en dag
Farvel, min venn Ingen håndtrykk
Ingen tårer, ingen rynkete bryn
Det er ikke noe nytt med Å dø i dette livet
Ei heller å leve noe nyere"
Rett før slutten
samlet Dim et team med kolleger, forskere og intellektuelle på Kypros.
De hadde jobbet med Dims stiftelse i mange år.
Der så de for seg nye filantropiske mål.
Til gleden av læring, til opplysning,
som er en god ting, ikke bare for de opplyste,
men også for de som opplyser.
Gratulerer!
Rett før julen i 2021,
ble jeg med Dim og Boris på deres siste tur til Sveits,
der aktiv dødshjelp er lovlig.
Dim bestemte seg for å ta inngrepet før 2022.
Det er helse og velvære, ikke sant?
Han han ville forlate denne verdenen fredelig,
og spesielt i det rette øyeblikket,
timingen hans var ekstraordinær.
Vi var forskjellige mennesker på mange måter.
Dim var en trofast ateist,
og jeg, en kristen med tro på Gud.
Til å begynne med syntes jeg hans død var nesten umulig å akseptere.
Til tross for mine forsøk på å fraråde ham det,
forble han besluttsom og hadde det travelt.
Vi delte begge en tro på betydningen av fri vilje
og den absolutte mestringen
av et individ over sin egen eksistens.
Jeg tror dette hjalp meg å akseptere det.
Dette er vårt farvelbilde.
Denne siste reisen markerer slutten
på min personlige historie med Dim og Russland etter Sovjetunionen.
Historien vi delte er avsluttet.
Alt som ble oppnådd
under det korte vennskapet mellom USA og Russland
går nå opp i røyk,
bortsett fra forbindelsen vår.
Hvis jeg var yngre, hvis jeg var ung…
Jeg tror at en av
de viktigste oppgavene
for alle beleste mennesker, til intelligensen der ute,
er å utdanne.
Generelt sett er det ikke bra å være en gammel mann.
Beina mine fungerer ikke så bra.
Det er alltid noe.
Ja.
Men det er en viss positiv side ved ting,
for du ser horisonten din
og vil rope: "Gutter, dere må leve."
Tenk på det!
Om nøyaktig to måneder, februar 2022,
ville Russland invadere Ukraina.
Maya ville overleve Dim med ett år.
De ville bli begravet sammen på Kypros.
Zimin-stiftelsen ville fortsette å støtte vitenskap og forskere
ved Tel Aviv University, Technion og Arizona State University.
Siden 2022, skulle det fungere i Ukraina
for å støtte videregående utdanning ved frontlinjene
og gjenopprette biblioteker og skoler.
Vi kan ikke nevne våre russiske kolleger som
jobbet med dette prosjektet, på grunn av risikoen for sikkerheten.
Tekst: T. Hansen