Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Alexei Navalnîi, 23 decembrie 23, 2021 Din Colonia Penală Doi (IK-2) Pokrov:
„Întâlnindu-l pe Dmitri Borisovici Zimin la diverse evenimente,
mă minunam mereu că este un om incredibil.
Dacă n-aș fi fost sigur că există cu adevărat,
aș fi crezut că a fost inventat ca să slujească drept model.”
Bătrânul ăsta e Dim.
El e rus, iar eu sunt american.
Am fost prieteni peste jumătate din viață.
Ne-am cunoscut în ajunul prăbușirii Uniunii Sovietice,
când Dim avea 58 de ani, vârsta mea de acum.
MOSCOVA, RUSIA
Sunt Dmitri Zimin.
Tocmai am apărut într-o emisiune al cărei nume l-am uitat deja.
SUA, ILLINOIS
S-a întâmplat să mă nasc în 1933, apropo.
Și mai e ceva uimitor:
era american, apropo, destul de tânăr să-mi fie fiu
și am devenit prieteni pe viață.
Rusa lui e bună ca engleza mea, adică foarte proastă.
DECEMBRIE 2021
EUROPA
În decembrie 2021, cu o săptămână înainte de Crăciun,
m-a sunat Boris, fiul lui Dim.
M-a chemat de urgență din Chicago
în dormitorul lui Dim dintr-un apartament închiriat în Cipru.
Era un congres, la biroul unui senator.
Acolo, Dim ne-a spus planul lui.
La sfârșitul anului, urma să fie eutanasiat în Elveția.
SCENELE FINALE DIN „O VIAȚĂ ȘI UN TIMP”
Am cerut să fiu îngropat în bocanci de schi.
Cu piatra funerară, fotografia
și inscripția:
„Acest abonat a fost deconectat.”
În 1992,
într-o scurtă perioadă de prietenie între cele două superputeri,
am construit o companie de telecomunicații de succes, VimpelCom.
A devenit prima companie rusească listată
și prima companie de telecomunicații cotată la Bursa din New York,
ceea ce ne-a îmbogățit pe amândoi.
Acum 30 de ani, conectând oamenii,
așteptam cu nerăbdare un viitor foarte luminos.
Rusia a invadat Ucraina la două luni după moartea prietenului meu.
Și m-am trezit recunoscător în tăcere că Dim n-a trebuit să vadă asta.
N-a apucat să vadă ororile și atrocitățile pe care le-am văzut,
comise de armata rusă în regiunea Kievului.
Viitorul prosper al Rusiei, țara lui Dim,
și al SUA, patria mea,
la care visam în anii '90, dispăruse.
Povestea noastră a devenit o cronică aspră
a ciocnirii dintre visul american și destinul Rusiei.
TREI LUNI ÎNAINTE DE EUTANASIEREA LUI DIM
Când mă uit la filmarea asta, nu știu ce să cred.
Dim dăduse indicii despre planurile lui?
Ne-am fi putut da seama?
Probabil că asta va fi ultima mea călătorie.
În septembrie, Dim ne-a invitat în ceea ce numea „ultima sa călătorie”.
Am presupus că e modul unui bătrân de a descrie o aventură.
Poate o croazieră?
Dim a părăsit Rusia în ianuarie 2021,
exact când liderul opoziției ruse, Alexei Navalnîi, era arestat.
Familia lui Dim l-a susținut financiar peste 12 ani pe Navalnîi,
ca pe alte cauze împotriva cărora țara lor se opunea.
În Rusia, Dim era singurul care făcea munca asta deschis.
Dragă Augie, nu te-ai schimbat deloc de când te-am văzut ultima oară.
Cu trei luni înaintea sinuciderii asistate,
nimeni nu și-a dat seama că Dim orchestrase meticulos
detaliile ultimelor sale zile.
N-a fost ușor să-și aducă soția pe vas, Maia,
dar a însemnat mult.
A invitat și un prieten regizor
să filmeze și să lase amintiri pentru nepoții săi.
- …poza care-mi lipsea. - Da, poza ta.
- Da. - Da.
E amuzant.
- Îți amintești totul! Îți amintești. - Da, îmi amintesc.
E foarte bun.
Sistemele Plexys sunt în spate. Sunt Plexys.
Pot să-ți spun povestea, Dim? Știu că ar fi spus „da”.
Am cântărit motivul pentru care a ales să-și ia viața
și de ce a făcut-o înainte de 2022.
Avea cancer, dar nu în fază terminală.
Începea să-și piardă memoria, ceea ce îl îngrozea.
„Ce rost are să trăiesc fără amintiri?” întreba Dim.
Dar mai ales
se temea să fie martorul izbucnirii unui nou război pe scară largă,
despre care SUA avertizau zilnic în acea toamnă.
Sunt agitat. Îmi dai un coniac? Unul mic.
Domnilor, noroc!
Îmi tremură mâna îngrozitor. Se va opri când voi bea ceva.
Povestea a început în anii '80, când Rusia încă făcea parte din URSS.
Dim era inginer ultrasecret în radiocomunicații,
lucra la dezvoltarea unui sistem radar anti-american.
Decenii în șir, americanii și sovieticii fuseseră dușmani de moarte.
În mintea majorității americanilor, inclusiv a mea,
Uniunea Sovietică era imperiul malefic.
Dar apoi, din senin, pentru noi, oamenii obișnuiți,
noul lider sovietic, Gorbaciov, a zguduit lucrurile prin perestroika,
a dărâmat Zidul Berlinului și a demontat sistemul comunist.
Dintr-odată, cursa nesfârșită a tehnologiei militare s-a oprit.
Să ne așteptăm la un viitor cu cer senin pentru întreaga omenire.
Mulțumesc.
Trebuie să înțelegem că am trăit sub un regim totalitar.
Un regim totalitar nu poate exista dacă nu are dușmani.
L-am primit cu brațele deschise pe Gorbaciov de la început.
M-a atras foarte mult.
Gorbaciov și noul său mod de gândire.
A revoluționat politica.
Aveam 22 ani, eram în anul doi la Stanford,
mă plimbam prin campus într-o zi,
când am trecut pe lângă ușa catedrei slave
și am văzut o pancartă care anunța o excursie în Uniunea Sovietică.
Nu știu de ce, am fost curios.
Așa m-am trezit în Moscova
în același timp când sovieticii aflau ce înseamnă perestroika.
Prima afacere a fost să dau un walkman cu căști
pe bilete la teatrul Bolșoi.
Pe atunci, habar n-aveam care avea să fie a doua.
RĂZBOIUL RECE
Aș spune că au fost trei perioade importante în viața mea.
Prima a durat 30 de ani.
Am lucrat în complexul militar-industrial
de la Institutul de Știință Mints.
Am fost proiectant-șef adjunct al unei imense stații de localizare.
Ai văzut vreo poză cu ea?
Aceasta e o stație radar a sistemului antirachetă din Moscova.
Sistemele antirachetă au fost dezvoltate într-un acord cu americanii.
Faimosul acord Brejnev-Nixon.
Evenimentul major în dezvoltarea relațiilor sovietice-americane
a fost vizita Secretarului General al Comitetului Central
al Partidului Comunist al Uniunii Sovietice,
Leonid Brejnev, în Statele Unite ale Americii.
În ciuda temerilor și tensiunilor, încă îi puteai vedea pe liderul sovietic
și pe președintele american în același elicopter.
Aveam șapte sau opt ani pe atunci.
Cu zece ani în urmă, părinții emigraseră din Mexic și Columbia în SUA
cu 24 de dolari în cont,
la scurt timp după Criza Rachetelor din Cuba,
când Rusia se angajase întâia oară în șantaj nuclear.
Tatăl meu, inginer cu studii superioare, lucra neobosit pe diverse posturi.
A pompat o vreme benzină zi și noapte,
ca să construiască o viață nouă și liniștită pentru copii.
Conform acelui acord, faimosul acord Nixon-Brejnev,
puteam avea fiecare câte un sistem de apărare antirachetă.
Vizita a rezultat într-un nou set de acorduri sovietico-americane,
inclusiv unul de prevenire a unui război nuclear.
Am ales să desfășurăm sistemul antirachetă în jurul Moscovei.
Americanii au ales să lanseze sistemul antirachetă
într-un loc al cărui nume l-am uitat,
unde erau unitățile de lansare îndreptate spre Uniunea Sovietică.
E un câmp mare.
Ei păzeau acest loc. Noi, Moscova, ceea ce, în general,
era o sarcină imposibilă.
Pentru a distruge instalațiile de lansare a rachetelor americane,
care puteau rezista la o încărcătură de aproximativ
șase kilograme pe centimetru pătrat,
doar o lovitură directă putea funcționa.
Aveau blindaj foarte rezistent.
Pentru a distruge Moscova
era nevoie de o singură rachetă care să poată penetra.
Moscova putea fi distrusă cu o singură bombă cu hidrogen,
deci sistemul antirachetă al Moscovei
însemna bani aruncați pe fereastră, căci eram fără apărare.
Brejnev, senil și bolnav, locuia la Moscova.
Noi făceam un sistem defensiv urban,
în timp ce americanii, cu sistemul lor numit Safeguard,
își protejau rachetele strategice.
Sistemul nostru antirachetă era făcut doar în jurul Moscovei.
Apropo,
deși au trecut zeci de ani,
nu-s sigur că pot dezvălui acestea.
Deși nu există așa ceva aici.
Aveți grijă cu aceste informații!
Era un climat sufocant de secretomanie.
Secretele, uneori ridicole, absolut ridicole,
erau prioritare în defavoarea eficienței.
De ce a dat IFTM atâtea genii, mai multe decât Facultatea de Fizică?
Și eu m-am întrebat asta, cunoșteam mulți oameni acolo.
La naiba, era cultura. Intrarea era aproape gratuită.
Era o bibliotecă alături.
Duceau o viață diferită.
Într-un fel,
eram invidios pe ei.
Desigur. Din câte știu, erai din personalul strict secret.
Complet izolat.
- Deci nu puteai pleca în străinătate? - Desigur! Nu!
Toate documentele confidențiale din Uniunea Sovietică
erau împărțite în secrete, strict secrete
și strict secrete de o importanță specială.
Pentru acces la cele de „importanță specială”
trebuia să ai doar un formular.
Ascultarea convorbirilor era complet oficială.
Întregul sistem era de mântuială.
Totul se rezuma la atât:
înainte să pot suna în alt oraș din biroul meu,
trebuia să sun autoritățile și să spun
că am comandat un apel interurban.
Și mi se interzicea expres să port
o conversație nemonitorizată din apartamentul meu.
Urmărea cineva? Cine știe? Teoretic.
Eram șeful celui mai mare departament,
proiectant-șef, doctor în științe, nu eram membru de partid.
N-am fost niciodată.
Am găsit-o.
Am multe…
Trebuie să spun, ca să fiu sincer,
că, pentru a face mai multe tancuri decât restul omenirii,
am distrus în mare parte țara.
O țară, o societate, în primul rând, merită respect
când creează o viață decentă pentru poporul ei.
Când ai simțit că nu mai ești un sovietic?
În august '68…
…văzând tancurile în Praga.
Atunci mi s-au terminat ultimele iluzii legate de Comsomol.
Mi-am dat seama foarte clar că țara mea era condusă de bandiți.
O NOUĂ SPERANȚĂ
Dacă marcăm pe calendar cele mai luminoase
și mai întunecate date din istoria noastră…
PACE
…atunci aș marca ca date luminoase vremurile care ne-au adus
o oarecare libertate, anii '90.
Atunci a apărut o Rusie liberă.
Sau un pas spre libertate în Rusia.
Ascensiunea lui Gorbaciov în URSS și sfârșitul Războiului Rece au coincis
cu începutul revoluției telecomunicațiilor în Statele Unite.
Oameni în mișcare, ocupați, lucrând,
dar unii încă pot ține legătura prin telefon
cu parteneri de afaceri, clienți, familie, prieteni,
chiar și când sunt pe drum.
Instinctele inginerești ale tatălui meu îi dădeau aripi.
În 1983, a fost introdus în SUA primul sistem celular comercial.
În 1990, eu și tata, un tânăr antreprenor fără experiență,
am cumpărat Plexsys, o mică companie tehnologică din Corint, Mississippi.
Am folosit activele pentru a împrumuta aproximativ 1,5 milioane de dolari.
În același timp, noua eră a păcii în URSS
însemna că radioinginerii militari
căutau o cale de a se întreține fără finanțare de la stat.
Uniunea Sovietică încă exista,
ordinele militare practic dispăruseră, salariile nu erau plătite.
Erau și alte fabrici în această stare, în afară de noi.
Căutau un produs vandabil.
Era încurajat flirtul cu companiile străine.
Sfidau confidențialitatea.
În plus, acolo nu era niciun secret.
Căutam orice mod de a supraviețui.
Doar eram ingineri! Trebuia să murim de foame?
Am uitat totul,
trebuie să-mi iau notițele și să le folosesc ca bază.
Trebuia să ajungi măturător de stradă? Aveai o familie de întreținut?
Știi că nu. Eram pricepuți.
Radioelectronica e un domeniu destul de larg.
Mi-am făcut de lucru.
Chiar atunci, în capătul opus al lumii, într-o suburbie din Chicago,
un vânzător libanez american extravagant ne-a bătut la ușă.
Vindea cosmetice L'Oréal și se numea Ed Saad.
În primul rând, conducea un Cadillac roșu
cu interior din piele albă, decapotabil,
și era plin de bijuterii.
O nebunie totală.
- Îl cheamă Ed Saad. Ți-l amintești? - Ed Saad! Da! Îmi amintesc.
Un libanez american dintr-o suburbie din Chicago,
pe nume Ed Saad, a venit la noi și ne-a spus:
„Am citit despre compania voastră, despre echipamentul de infrastructură.
Uniunea Sovietică are nevoie de el.
Sistemul vostru e proiectat pentru orașe mici.
E sistemul perfect pentru Rusia.
Dacă veniți aici, puteți vinde milioane de sisteme în Rusia.”
Și chiar l-a convins pe tata,
după două, trei luni de dialog, să plecăm.
Mi-a luat vreo șase luni să mă conving că ar trebui să încercăm măcar.
Înțelegerea făcută cu noi a fost:
„Vă voi percepe o taxă de consultanță de 50.000 de dolari.”
Tariful lui.
Plăteam 25.000 înainte să plecăm și restul dacă semnam o înțelegere.
Am folosit câteva din cele 12 de carduri pentru cheltuieli. A fost o nebunie.
Eram motivați de succesul cosmeticelor L'Oreal din Moscova,
de experiența mea cu biletele la Bolșoi
și de date: densitatea liniilor fixe din Uniunea Sovietică
însemna doar 17 telefoane la 100 de oameni.
Pe scurt, oamenii nu se puteau conecta între ei.
Înainte să ne îmbarcăm în cursa PA 74 de la JFK la Moscova,
am scris testamente, ne-am făcut asigurări de viață.
Am decis fie să devenim pionieri americani în Rusia,
fie să lăsăm familiei niște bani.
Viu, eram pe minus. Mort, aș fi avut un milion de dolari.
În biroul nostru ultrasecret, Vimpel RTI,
am început să primim vizite de la străini, era incredibil!
Se știa că, în institutul nostru secret de radiotehnică,
laboratorul meu începea să facă ceva diferit.
De unde a apărut Fabela?
Ne-am dedicat afacerii cu telefoanele mobile.
Fabela ne-a furnizat o stație de bază și un comutator pe cheltuiala lui.
Ne-a adus și ne-a dat în jur de 15 telefoane.
Când ne-am plimbat prima dată cu telefoanele, ne-a plăcut.
Ne-a invitat în afacere.
Când intram în institute,
acestea erau ultrasecrete, iar noi eram americani.
Din perspectiva noastră, era extraordinar.
Cum puteam… Dacă s-ar fi întâmplat în urmă cu trei ani,
el ar fi fost închis, la fel și eu, că am intrat în institute, nu?
Din primele două zile de când l-am cunoscut pe Vimpel,
înainte să mă întâlnesc cu dr. Zimin,
a fost clar că nu intenționau să cumpere nimic.
Voiau tehnologie, să știe ce pot fabrica.
Era complet diferit de ce ne spusese Ed Saad.
Așa că am stat șapte zile în Moscova.
În a doua zi, ne-am dat seama că nu vor cumpăra, voiau să fabrice.
Mi-am dat seama repede că singurul motiv pentru care inginerii de 50-60 de ani
se întâlneau cu mine, un tânăr american din alt domeniu,
era bufetul pentru mic-dejun.
Se duceau direct la masă, puneau sendvișuri în serviete
și apoi vorbeau cu noi.
Am înțeles că luau mâncare acasă
și eram mândru că puteam măcar să hrănim pe cineva.
Da, s-a ajuns chiar în punctul în care te-am invitat la mine acasă.
În Khimki Khovrino, eram mândru că aveam un apartament cu trei camere.
I-am întrebat: „Câte camere aveți?”
Cu tact, mi-au spus că locuiesc în case.
Și ultima zi, a șaptea zi,
când ne-am întâlnit cu șeful, directorul general de la Vimpel,
a adus toate institutele pe care le-am vizitat
pentru a negocia colaborarea.
În acel moment, am decis
că, pentru a avea șanse să ne recuperăm investiția,
trebuie să găsim ceva de făcut.
Și am zis: „Hai să vedem cum putem produce local cu Vimpel.”
La un moment dat, nu știu despre ce era vorba,
dar în cursul negocierilor dr. Zimin s-a opus categoric.
Categoric.
Și el, literalmente, într-o cameră cu 20 de oameni,
bătea în masă, spunând:
„În niciun caz. Nu se va întâmpla niciodată.”
Era cât se poate de agitat. La propriu, bătea în masă.
S-a decis să ne pregătim sufletește ca noi, Vimpel, o firmă de producție,
ca să funcționăm și să pregătim producția,
să ne familiarizăm cu producătorul din America.
S-a format o delegație pe care Augie a invitat-o.
Era de neconceput să mergi în State.
Americanii erau gazdele. Ne-au acoperit toate cheltuielile.
Ne-au trimis un fax cu invitația
și o cerință specială: să-l includem în delegație
pe domnul chel care gesticula sălbatic și bătea cu pumnul în masă.
Am fost inclus în ultima clipă în delegația care a plecat în America.
Îmi aminteam doar de tipul care făcea asta.
Am cerut să se asigure, așa cum ți-a spus,
că e pe lista de delegați, îl vreau pe el.
Și nu știu dacă ți-am spus, poate că nu, dar răspunsul a fost: „Ești sigur?
E foarte dificil.
Se împotrivește tuturor.
A fost împotriva ta cu protocolul. Ești sigur că-l vrei?”
Am spus: „Da, pentru că vreau pe cineva cu pasiune.
A fost singurul care a arătat pasiune, ceilalți au stat încremeniți.”
Augie, invitația ta în America
a pornit totul, mi-a schimbat viața.
Și pe a mea…
Când radioinginerii au venit în vizită, Uniunea Sovietică încetase să existe.
Au zburat din URSS la Chicago și s-au întors într-o săptămână.
Nu mult după aceea, inginerul rus Dmitri Zimin și cu mine
am pornit într-o adevărată aventură:
compania de telecomunicații ruso-americană VimpelCom.
Am demarat proiectul ambițios
de a înființa prima rețea mobilă din Moscova,
conectând oamenii în moduri anterior inimaginabile.
VISUL AMERICAN
Trei evenimente revoluționare titanice s-au reunit.
Prăbușirea Uniunii Sovietice, începutul pieței libere
și apariția unei tehnologii celulare complet noi.
Aceste trei evenimente masive
au dus la o revoluție intelectuală incredibilă.
Mi-am dat seama la bătrânețe că eram un start-up.
Unul construit din nimic.
Când totul a fost creat de la zero,
am pus prima antenă pe acoperișul Ministerului de Externe.
Și, în mod miraculos, conexiunea a ținut până pe strada 8 Martie.
De acolo a venit primul apel.
Pe 12 iulie '92, mergeam pe Strada 8 Martie.
L-am sunat pe Augie în America.
Motivația lui Dim era simplă, dar inteligentă:
să-și țină oamenii angajați și plătiți.
A pus la bătaie credibilitatea de inginer care știe să creeze rețele.
Resursele, concentrarea, marketingul și planificarea țineau de mine.
Nu cred că Dim înțelegea pe deplin ce înseamnă antreprenoriatul,
dar spiritul său de aventură îl făcea dornic să exploreze
chiar și ce nu înțelegea pe deplin.
Următorii zece ani din viața mea, din '91 până în 2001,
au fost cei mai colorați pentru mine, cea mai luminoasă perioadă din viață.
Să sărbătorim legăturile dintre poporul rus
și poporul american făurite în al Doilea Război Mondial.
Și jurăm
că șansa pierdută acum 50 de ani de a construi o lume mai bună
nu va mai fi pierdută.
Ne mișcam rapid.
Tot felul de inovații occidentale răsunau în Moscova.
Adrenalina egala riscul.
Era clar că Rusia urma să fie un lider mondial
și o parte importantă a economiei globale.
Până în 1992, câștigaserăm 200 de clienți inițiali.
Era o perioadă de entuziasm nebunesc.
Am lucrat 30 de ani sub presiunea regimului sovietic,
nu puteai să întreci măsura.
Și apoi am evadat!
Dacă am fi construit comunicații mobile conform acelorași reguli
pe care le respecta complexul nostru militar-industrial,
nici acum n-ar fi existat nimic.
În 1996, 50.000 de moscoviți foloseau rețeaua noastră de telefoane mobile.
S-au scurs doar patru ani între primul apel mobil din Moscova la Chicago
și cotarea companiei la Bursa de Valori din New York.
Ideea OPI a fost a lui Fabela.
Oferta publică inițială sau OPI
este procesul prin care o companie privată
își oferă acțiunile publicului pentru prima dată.
În cazul nostru, a fost prima dată
când investitorii americani au cumpărat acțiuni la o afacere rusească.
Și atunci am spus că a fost epocală ideea ofertei publice inițiale.
Părea o nebunie, dar apoi m-am gândit de ce nu?
A fost fascinant.
Să-l conving pe Dim?
A avut întotdeauna o încredere extraordinară în mine.
Pur și simplu a avut încredere în mine.
A spus „da”.
Da, am avut încredere deplină în Augie.
Am decis în noiembrie '95 și o făcuserăm până în noiembrie '96.
Chiar și azi, e nemaiauzit să o faci într-un an.
Nu eram atât de naiv. Știam cât de complicată e Rusia.
Am văzut lansarea ca pe un nivel ridicat de protecție pentru companie.
Mai ales de asta am făcut-o.
Știam că listarea la bursă cu investitori străini
va aduce sprijinul guvernului SUA.
Voiau să-și protejeze investitorii,
mai ales că relațiile dintre SUA și Rusia erau foarte puternice.
Augie își amintește mai bine decât mine seara dinaintea OPI-ului.
Am stabilit pe loc prețul.
Un preț de licitație.
Dacă e prea mare, nimeni nu va cumpăra, dacă e prea mic, nu se știe niciodată.
În cele din urmă, tot prea mic l-am stabilit.
Era grabă să cumpere acțiuni. Puteam să fi cerut mai mult.
Am vrut să ne asigurăm
că, indiferent de preț, investitorii vor face bani din prima zi.
Am vrut să fie recompensați pentru încredere.
Rețineți că, înainte să ne listăm,
până să găsim o bancă, am fost respins de 13 bănci
care au spus: „Nu vă cotăm la bursă.”
El era prea bătrân, eu eram prea tânăr și eram în Rusia. Pe bune?
Îți amintești ce s-a întâmplat
după două săptămâni și două zile de turneu?
Eram în turneu, cu trei-cinci zile până la prețuri.
Ce s-a întâmplat în Rusia?
Elțîn a făcut infarct. După două săptămâni de turneu.
Dacă Elțîn murea, OPI-ul era terminat. Se termina.
Toată lumea se întreba: „Oare va rămâne non-comunistă?”
Elțîn e singurul despre care Occidentul credea
că va menține Rusia non-comunistă.
Nu uitați, cu trei ani în urmă, avusese loc o lovitură de stat.
Fără Elțîn, toată lumea credea… Și nu era adevărat.
Dar Occidentul credea că totul se va întoarce la comunism.
A fost foarte dramatic pentru că munciserăm mult
și totul putea fi distrus de un singur incident.
Din fericire, era bine. A fost operat de bypass.
Da.
Da. Noroc chior!
Urmăriți știrile mondiale.
Azi, pe Wall Street.
Da, e Wall Street cu rușii.
Listând compania la Bursa din New York,
capitalul a ajuns la 822 de milioane de dolari în doar cinci ani,
pornind de la zero într-o țară nouă.
Nimeni n-ar fi crezut că e posibil în 1990,
cu excepția lui Ed Saad, vânzător de cosmetice,
și a lui Yegor Gaidar, primul reformator al economiei post-sovietice.
Dmitri Borisovici.
În ciuda criticilor aduse lui Gaidar, se pare că avea dreptate.
Au trecut doar patru ani din '92
și, pentru prima dată, o companie rusească
cotează titluri de valoare rusești la Bursa de Valori din New York.
Când aveam nevoie de bani pentru dezvoltare,
e de înțeles că, la un moment dat, trăiam din împrumuturi bancare.
În Rusia, dobânzile sunt mari, ajung la 30% pe an.
La început, când afacerea înflorea, era încă acceptabil.
Când începi să plătești dobânda însă, nu mai poți dezvolta afacerea.
Ar fi trebuit să luptăm pentru acces, ca în restul lumii,
la cel mai ieftin capital pentru dezvoltare.
Și acesta se găsește la bursă.
A fost o premieră pentru companie, o premieră în istorie.
De fapt, o companie din Imperiul Rus
a mai fost cotată la bursă.
Cu binecuvântarea țarului Nicolae al II-lea,
a obținut un împrumut
pentru construirea căii ferate Moscova-Vladivostok.
Dar această companie folosea obligațiuni sau așa ceva.
- Nu exista structură bursieră. - Obligațiuni feroviare.
Ca structură de bursă, am fost primii din istorie.
Da. Primii.
Și ce le-am dăruit, un samovar?
Nicolae, țarul, dăruise un samovar de aur bursei
când au listat obligațiunile.
Era ținut în sala de ședințe, pentru că e foarte valoros.
Azi, dacă mergi la Bursa din New York, se află în sala lor de ședințe.
Așa ne-a venit ideea să le dăm un samovar Gzhel.
- Iată o poză. - Un Gzhel samovar.
Aveam steagul Rusiei,
steagul SUA și steagul Beeline deasupra balconului.
Wall Street s-a închis.
Organizam tot felul de evenimente culturale rusești.
Pentru prima dată, am adus dansatori ruși la bursă.
La bursă, aveam dansatori ruși.
Toți s-au oprit să se uite. A fost incredibil.
Mi-l amintesc pe tatăl lui Augie.
Cred că era mai fericit decât Augie.
Mai știi replica finală la fiecare discurs din turneu?
Care era replica? În engleză. Spuneai o frază.
Încerc să-mi amintesc.
O știam pe de rost, am uitat-o și acum…
- Amintește-mi. - Amintește-mi!
Da. „Aștept cu nerăbdare…
Aștept cu nerăbdare un viitor strălucit.”
„Aștept cu nerăbdare…”
„Un viitor strălucit!”
Da!
Fiecare discurs s-a încheiat așa.
„Aștept un viitor strălucit.”
- Da. Era marca lui. - „Aștept cu nerăbdare…”
Și dădeam din mâini.
Cred că am avut 120 de prezentări.
Când te-ai îmbogățit, Dmitri Borisovici?
- Nu-ți amintești? - El nu gândește așa.
Nu știu să port conversații. Nu-mi amintesc.
- Nu gândește așa. Nicio clipă. - Nu-mi amintesc.
Încep să-mi amintesc.
O clipă. Îmi amintesc cât pot.
A fost prima dată
când am auzit că sunt bogat.
Mi-a spus cineva.
Cunoșteam un tip pe nume Rojețkin. Lenia!
Uneori mergeam acasă nu de la stația de metrou de la aeroport,
ci de la stația Dinamo, doar ca să mă plimb prin parc.
Uneori mergeam pe jos până acasă.
Am dat o dată de Rojețkin lângă stația Dinamo.
„Dmitri Borisovici, ce faci?” m-a întrebat. „De ce?”
„Știi cât valorezi?”
Atunci, pentru mine, fraza asta… Nu mă gândisem deloc la asta.
Și mi-a spus: „Hoinărești singur. Știi cât valorezi?”
Nici nu-mi trecea prin cap să vând acțiuni VimpelCom.
N-avea nicio legătură cu averea.
Cum să-mi vând acțiunile? Era de neconceput.
Era ca și cum aș fi vândut un copil. De neconceput.
Eram considerat un om bogat,
dar doar cu numele.
Așa m-am simțit, îmi amintesc bine.
Au fost vremuri ușoare?
Ai întâmpinat dificultăți, rezistență sau presiune?
Doamne păzește, orice ar fi fost!
La începutul anilor 1990, după căderea URSS,
la Moscova a înflorit violența crimei organizate.
Era o luptă pentru „protecție”.
Bandele ne voiau sub umbrela lor și cereau acțiuni în schimb.
Nu era înfricoșător?
Au fost momente când a fost înfricoșător.
Îmi amintesc când a trebuit să angajez gardă de corp.
- Când? - N-o să spun!
Târziu, vara,
pe la miezul nopții, mergeam spre casă pe la stația de metrou Rechnoi Vokzal.
Am conchis că, în multe privințe, dr. Zimin era mai naiv decât mine.
Era o stradă pustie. Cartierul era destul de gol pe atunci.
Veneau niște tipi spre mine, dar nu le-am dat atenție.
Dintr-odată, de nicăieri,
doi tipi ies din grup,
vin spre mine în liniște absolută și mă lovesc în față
fără o vorbă.
Pe tăcute. Bum!
Am încercat să mă mișc și am fost lovit din nou.
Am căzut și m-au lovit cu picioarele.
Am ajuns cu sânge pe față.
Așa m-am întors acasă.
Apoi au început să curgă tot felul de teorii.
Era evident că voiau să mă intimideze.
Să înțeleg că-mi pot face ceva.
M-au lovit doar în față, dar puteau merge mai departe.
O pățeam în mod regulat cu infractorii la sediu.
O dată, a trebuit să fug urgent în Statele Unite.
Unul dintre primii noștri parteneri a fost ucis, deși părăsise compania.
Locuiam lângă Chicago,
dar nu mai întâlnisem niciodată o asemenea violență.
DESTINUL RUSESC
Elțîn plecase, Putin era deja acolo. Ce părere aveai despre el?
- Despre Putin? - Da.
Abia îmi mai amintesc.
Mi s-a părut ceva de genul:
un tip de treabă, dar e cekist.
CEKA era poliția secretă sovietică, predecesoarea KGB-ului.
Dim știa bine cuvântul, din copilărie.
Nu sunt oameni decenți.
Aveam niște suspiciuni vagi.
Faptul că e cekist era clar un mare semn de întrebare.
- Bună dimineața! - Bună dimineața!
- Dmitri Borisovici, bună dimineața! - Ia loc!
- Bună dimineața! - Bună dimineața!
FUNDAȚIA ZIMIN
În '35, tata a fost arestat.
Am aflat de la „a doua mamă”,
bona mea, care și-a amintit că a fost arestat și mi-a spus totul.
Mi-a spus, pe jumătate în șoaptă, cum au venit după tata.
Ca mama să nu audă. A interzis să vorbească despre asta.
„Dacă tatăl tău ar fi în viață…”
Avea un grup de prieteni cu care bea, mânca și glumea.
Și cineva l-a denunțat.
Am citit denunțul.
Apoi a fost publicat.
Ce-l face pe ticălos?
Nu din perspectiva de jurnalist, ci de om de știință.
În lumea animală, din mai multe motive,
agresivitatea crescută e inerentă la mulți, mai ales la masculi.
Agresivitatea e o încercare de a prelua poziția dominantă
în raport cu alții.
Sunt indivizi în turme care nu-și pot arăta agresivitatea.
Sunt slabi, neputincioși.
Singura cale de a-și arăta agresivitatea e să se apropie de lider, masculul alfa.
Apoi, sub protecția lui, ca într-un grup de maimuțe,
își pot permite să arunce cu fecale în indivizii mai puternici.
Așa, în timp, formează un strat de gunoaie în jurul liderului.
Trebuia să ne întâlnim?
Dim, radioinginer sovietic secretos
și intelectual născut într-o familie de „inamici ai statului”,
și-a pierdut tatăl în lagărele lui Stalin.
Și eu, american, fiu de imigranți, căruia țara mea i-a dat totul.
Eram din lumi diferite.
Până la moartea lui Dim,
n-am putut explica pe deplin ce ne-a adus împreună.
Am avut de la început respect instantaneu,
loialitate nemărginită, pasiune și un simț al aventurii comun.
Calități umane simple ne-au legat pentru totdeauna.
Dim a devenit nașul unuia dintre fiii mei.
A apărut pe Facebook:
„Ce făceau afaceriștii la 18 de ani?
Dmitri Zimin, fondatorul VimpelCom.
Fundația Dinastia. Premiile Iluminării.”
Am uitat complet.
Să citesc?
„Primăvara lui '51.
Mărețul nostru lider e încă în viață, prietenul și profesorul nostru.
Locuim într-un bloc în Bolșoi Afanasievski Pereulok,
cu cozi la spălat la robinet, în bucătărie și în baie.
Nu exista toaletă, cel puțin nu în apartamentul nostru.
Nu era nici hârtie igienică.
Puteai avea probleme mari dacă agățai din greșeală
un ziar cu portretul liderului în baie.
Nu erau cadă sau duș în apartament.
Dar știam deja că vreau să fiu radioinginer.
Și asta am ajuns.”
Doamne!
M-am apucat de fotografie de tânăr,
cred că eram în clasa a șaptea.
Am negociat cu părinții mei. Aveam două camere.
Una mi-a fost dată mie. Nimeni nu intra sau ieșea.
Ferestrele erau acoperite.
Am adus găleți cu apă, erau niște căzi speciale.
Când se strângeau pozele, mă mutam la robinetul din bucătărie.
Vecinii erau înțelegători.
„Piesa de rezistență a fost un televizor artizanal.
Singurul din bloc.
Am câștigat niște bani reparând receptoare și televizoare.
Uneori, mă năuceau gândurile și sentimentele
pe care nu le puteam împărtăși cu rudele mele.”
Mama venea de la Dokshitz.
Tot așa se numea.
În primul rând, chiar înainte de revoluție,
Ținutul Statornicirii s-a prăbușit.
Evreii au năvălit spre Sankt Petersburg și Moscova.
Mama era printre ei.
Lucra ca stenografă și dactilografă. Era foarte apreciată.
M-am născut cu sunetul unei mașini de scris.
Ne-a adus la viață dactilografiind.
24 de ore pe zi.
Nu-i văzusem documentele.
De un singur lucru nu avusesem habar.
Înainte să se mărite cu tata,
mai fusese cununată cu cineva.
Mama.
Și primul soț a suferit represiuni. Ca tatăl meu.
A murit.
A fost târâtă de colo-colo la interogatorii.
Nu, discuțiile pe subiecte politice erau evitate categoric.
Învățase din experiență.
Acolo…
Stalin e numele Rusiei.
De unde are cineva atâta dragoste pentru stăpânul său?
Am fost martori la ceva absolut nebunesc.
Oamenii au început nu doar să se teamă,
ci și să-și iubească torționarii.
Un membru al turmei
se teme de liderul său pentru că îi poate face orice.
Dar îi e mai ușor să supraviețuiască dacă ajunge să-și iubească torționarul.
Îi e mai ușor să trăiască, să se reproducă,
dacă îl iubește.
Sincer, ce părere ai despre ultima călătorie a vieții?
Plăcută.
Da.
- Asta îmi dă dreptul să fumez o țigară. - Un compromis.
O țigară, dragă Maia. Bine?
O singură țigară.
Mă duc să iau o țigară, chiar dacă am una aici.
Atunci îmi voi permite
plăcerea de a te bate la fund.
Bine.
Nimic nu-mi mai amenință sănătatea.
Iar tu îmi răpești fericirea. În numele cui?
De ce? La ce bun să trăiești așa mult?
- Contează calitatea vieții. - Calitatea.
Să-ți refuzi plăcerea de dragul sănătății?
De ce? Pentru ce atâta sănătate?
Să trăiești mult? Cât de mult? De ce?
Pentru ce?
- E posibilă nemurirea fizică? - Nu cred.
Prelungirea vieții ar putea fi imorală.
Nu poți face asta.
Înnoirea vieții, schimbarea vieții
e absolut necesară pentru a continua.
E la fel de distrugătoare ca o putere constantă, neschimbătoare.
Să ne amintim de „Borodino”.
Da.
„Spune, bătrâne, am avut o cauză
Când Moscova, distrusă de foc A fost dată loviturii unui francez?
Bătrânii vorbesc despre lupte
Și-și amintesc bine acele zile!
Pentru că toată moda rusească Vorbește despre Borodino!”
Nimeni nu știe cum m-am căsătorit cu Maia Pavlovna.
Cum a fost. Aveam un amic, Valera Sotin, mergeam cu cortul vara.
Mi-a zis: „Vino!
Am o prietenă arheolog, care organizează expediții.
Poți merge cu cortul și te vor plăti.”
Undeva în provincia Novgorod.
Oricum, fusesem angajat ca șofer acolo.
Mi-a plăcut mult.
Șoferul era considerat o persoană foarte respectată.
Locurile unde Maia făcea săpături
sunt absolut incredibile.
Rudele tatălui meu.
Răposat.
Locuiau în satul Loșinka,
pe care mi-l amintesc
drept unul din cele frumoase locuri din copilăria mea.
Casa din Loșinka era plină de cărți.
Doar cărțile mai rămăseseră din bogăția… Nu știam pe atunci.
Mai târziu am aflat că familia Zimin era foarte bogată.
Trebuie neapărat să înțelegem istoria care încă nu s-a întâmplat.
Acum 100 și ceva de ani, s-a produs o catastrofă în țară.
În esență, ascensiunea la putere a cekiștilor, a comuniștilor,
care încă sunt la cârmă, chiar dacă deghizați.
Asta a condamnat țara
la foarte puține realizări.
Bunicul meu a fost un mare fabricant.
Erau oameni dintr-o cultură foarte diferită.
Alexandru Gucikov,
șeful Parlamentului,
era vărul bunicii mele.
Evident, era secret în familie.
Îmi amintesc că, spre sfârșitul celui de-al Doilea Război Mondial,
mătușa Lena mi-a spus că, în unele documente de-ale ei,
unde trebuia să-ți înșiri rudele,
a schimbat o literă din nume, de la Gucikov la Tucikov.
Era șeful guvernului provizoriu,
președintele Dumei țariste,
era de neconceput
să fii rudă cu el.
Povestea a fost mușamalizată.
Din dinastia asta mi-a rămas
doar Enciclopedia Brockhaus și Efron, complet inutilă.
Cred că ceea ce mă deprimă
cel mai mult,
ce-mi provoacă durere,
poate nici măcar nu e istoria acelei familii.
Am impresia că Rusia a fost doborâtă la decolare,
că nu a fost doar soarta rudelor mele.
Au pățit-o mii și mii de alte familii.
O tragedie uriașă a avut loc în istoria țării.
Rusia a fost doborâtă.
Emigrarea lui Zworikin a costat Rusia,
fiindcă televiziunea a fost inventată în SUA.
A costat Rusia, așa cum am fost șocat să aflu,
de mai multe ori valoarea PIB-ului anual al țării.
La fel a fost cu Serghei Brin, un tânăr…
E cofondator al Google.
A costat dublul sau triplul bugetului anual al Rusiei.
Fără aceste evenimente tragice,
ar fi printre cele mai mari țări din lume,
care se mândrește nu cu numărul de tancuri produse,
ci cu nivelul de trai din țară.
Și totul a fost distrus, împușcat.
Sau a emigrat.
În ce an am absolvit liceul și am mers la facultate? Am uitat.
Am absolvit în '54.
Ești tânără.
Ești doar cu trei ani mai mare.
Am uitat complet.
Am terminat clasa întâi prin '41-'42…
În 1942 am terminat clasa întâi.
În 1952, zece de ani mai târziu, am absolvit liceul.
În '52, am început facultatea.
Am mai spus o dată…
că viața mea a ajuns așa cum e
dintr-un accident fericit.
Mama m-a învățat, pe vremea ei,
când aveam 15 sau 16 ani,
când completam primele chestionare, să nu scriu că tata a fost oprimat.
Am scris că a murit când aveam doi ani.
Este adevărat,
doar că n-am scris unde a murit, adică în Gulag.
N-aș fi ajuns la Institutul Aviației, radiocomunicații, altfel.
Mama s-a ocupat.
Am făcut cum mi-a zis, am scos limba,
am completat formularul și mi-am făcut o copie.
Apoi am scris mereu același lucru pe fiecare formular.
INSTITUTUL AVIAȚIEI DIN MOSCOVA
N-a apărut nici măcar o dată.
În plus, în pașaport scria că sunt rus.
E important în biografia mea.
Nu știu, înregistrat ca evreu,
dacă aș fi văzut o instalație radar de elită.
Atmosfera pogromică anti-evreiască plutea în aer.
Institutul se afla la stația de metrou Sokol.
Era ultima și trebuia să iau tramvaiul.
Uneori mergeam pe jos, alteori luam tramvaiul,
dar începea să-mi fie frică să merg cu tramvaiul.
Atmosfera pogromului plutea în aer.
Nu aveam curajul să neg că am față de evreu,
mai ales dacă eram cu mama, care era clar că este evreică.
Umilința asta era
foarte supărătoare.
În cercul în care am gravitat toată viața,
începând cu anii de la școala 59 de pe aleea Starokonyușeni,
până la Institut,
nu-mi prea amintesc
alte conversații despre putere, în afară de faptul…
că o respingeam.
Ranchiună.
Ranchiună și indignare.
Oamenii interesați de știință
sunt diferiți în toate domeniile.
Toți ajung cumva să fie numiți disidenți.
Știința nu se poate face altfel.
De ce au venit atât de mulți disidenți din fizică,
dar mai puțini din științele umaniste?
Pentru că-s obișnuiți cu gândirea sistematică, cu conspirațiile, de ce?
Cred că da, măcar în cazul cunoscuților de ici, de colo, dintre fizicieni.
Poate că motivul este
că în științe exacte precum fizica, matematica…
O să spun ceva ce poate părea urât.
E nevoie de sinceritate absolută.
Inovatorii, de regulă, nu sunt oameni convenționali.
Sunt diferiți. Sunt disidenți.
Sunt pasionați și sunt foarte puțini.
Cum își trăiesc viața și ce creează depind nu doar de bani.
Nu vom reuși
dacă nu îi învățăm pe oameni să respecte disidenții.
Anul 1953. Îmi amintesc foarte bine moartea lui Stalin.
Doamne!
Tragedie, farsă, bătaie de joc?
N-am păstrat hârtia care îl reabilita pe tata.
Mama a primit salariul lui
pe două, trei luni, nu-mi amintesc precis.
Era isterică.
S-a întâmplat în același timp.
Am primit reabilitarea și salariul lui.
ÎN TRECUT
FEDERAȚIA RUSĂ
Faptul că e cekist a fost un mare semn de întrebare.
Întrebați dacă Rusia
va folosi forțele armate fără sancțiuni ONU?
Vom acționa mereu strict în cadrul legilor internaționale.
Să spunem așa: ce se întâmplă acum mă întristează.
Ce se întâmplă acum în țară
mă face să plâng.
Am impresia că am devenit o țară diferită.
Venise vremea speranței, iar acum e vorba doar de supraviețuire.
Îți amintești întâlnirea marilor afaceriști cu Putin?
La o lună după arestarea lui Hodorkovski, în octombrie 2003.
CEL MAI BOGAT RUS A PETRECUT ZECE ANI ÎN ÎNCHISOARE.
ACUM E UNUL DINTRE LIDERII OPOZIȚIEI ȘI LOCUIEȘTE LA LONDRA.
Putin a spus: „Totul e în regulă, te poți relaxa.”
Congresul Uniunii ruse a industriașilor și antreprenorilor
l-a întâmpinat pe Putin cu ovații.
Într-un articol de ziar, titlul era:
„Aplauze puternice și prelungite, lumea se ridică, să nu facă închisoare.”
Ce se întâmpla acolo?
Augie poate adăuga ceva.
Eram o companie cu sediul în Moscova. Afacerea era în Moscova.
Am depus mult efort atunci, luptând pentru licențe regionale.
Era clar că trebuia să ne extindem.
Asta ar fi costat o sumă colosală.
Mi-a devenit clar destul de repede
că, pentru a dezvolta compania, trebuie să cheltui bani.
Aș fi pierdut controlul majoritar.
Dacă trebuia să diluez controlul pentru a crește compania,
renunțam de tot la afacere.
De ce ați decis să părăsiți compania în momentul exploziei?
- Era în 2001, parcă. - A fost o decizie informată.
Un factor foarte important a fost
că situația politică se schimbase.
Au fost mulți factori care s-au reunit în același timp:
ascensiunea la putere a echipei lui Putin din Sankt Petersburg
și apariția anumitor oficiali aflați în conflict de interese.
Pe de o parte, reglementau afacerile, dar erau ei înșiși oameni de afaceri.
LEONID REIMAN, FOST MINISTRU AL COMUNICAȚIILOR,
A FOST CONDAMNAT ÎN 2008 ÎN INSULELE VIRGINE BRITANICE.
UN TRIBUNAL DIN ZÜRICH L-A GĂSIT VINOVAT.
Există un concurent care ia totul. Tu nu capeți nimic.
Da, era o fundătură.
Era o intervenție guvernamentală menită să ne submineze afacerea.
O vedem lucrând.
Reiman era ministru.
În același timp, avea propria companie de telefonie mobilă,
cu sediul în Sankt Petersburg.
A ajutat agresiv la dezvoltarea acestei companii.
Era acționar. Se știa.
Imediat ce a devenit ministru,
compania a primit o licență gratuită pentru întreaga Rusie.
Ceea ce, desigur, e de neconceput.
În acest sens,
pierdeam competiția din cauză că folosea cu nerușinare
resursele administrative pentru compania sa.
Era tâlhărie curată.
Era ministru și antreprenor,
folosea puterea administrativă în beneficiul său.
Era evident, iar eu nu puteam face nimic.
Eram vizați și atacați.
Dar să gestionezi așa probleme era cu totul altceva
față de crima organizată din anii '90.
Tipul de nebunie și intensitatea ei se schimbaseră.
Totul era clar pentru mine.
Aproape simultan
cu vânzarea acțiunilor
și transferul controlului, mi-am dat demisia.
Totul a condus la asta.
Am decis că prefer s-o fac eu decât să mi-o facă altcineva.
Toate astea se întâmplau pas cu pas,
ajungeam treptat la punctul
în care nu mai eram o federație, ci un stat totalitar.
Constituția era complet disfuncțională.
În aceleași mâini se aflau puterea politică
și controlul asupra tuturor ramurilor guvernului:
judiciarul, executivul și legislativul.
Iar principalele câștiguri financiare din petrol erau în aceleași mâini.
Îmi amintesc când Boris Nemțov, un om pe care-l respect…
BORIS NEMȚOV, FOST VICEPRIM-MINISTRU ȘI LIDER AL OPOZIȚIEI,
A FOST ÎMPUȘCAT MORTAL ÎN 2015, VIZAVI DE KREMLIN.
…a spus că acum stătea sfidător
când se cânta imnul național.
A fost foarte dureros și pentru mine.
Așa gândea și el.
A fost destul de deștept să spună: „E timpul!”
E timpul!
Asta a fost cea mai mare decizie cu VimpelCom.
„Voi termina activitățile comerciale. Voi face doar filantropie 100%.
Nu voi mai face nimic legat de afaceri.” Ceea ce e extraordinar.
O carieră nouă.
- O viață nouă. - Poate.
Poate…
Pentru prieteni!
Următoarea etapă importantă a vieții mele a fost pensionarea.
Între 2001 și 2016, a fost filantropie, Fundația Dinastia.
N-am fost miliardar.
Am fost milionar, chiar multimilionar, dar n-am fost miliardar.
Pe scurt, am creat un fond fiduciar
în care am donat 90% din toți banii mei.
Cu o condiție scrisă, foarte strictă,
ca beneficiarul acestor bani
să nu fim nici eu, nici moștenitorii mei, nici rudele mele.
Aveau scop caritabil.
Fiul și soția mea au susținut această decizie.
Când mi-am donat banii în acest fond, nu mai erau ai mei.
Altfel, m-ar fi măcinat pe dinăuntru. Ce naiba?
După ce te-ai hotărât, i-ai și dat!
- Înțeleg. - Arde podul.
Am început să organizez fundația lui Dim,
asigurându-mă că e transparentă și că va dura veșnic.
RUSIA
Dim a decis să renunțe la 90% din averea lui.
A luat chiar și bani de la fiul său, dar asta nu l-a afectat deloc pe Boris.
A susținut pe deplin ideea.
Nimeni nu-și dona toți banii pe atunci,
cu excepția lui Warren Buffet, mai târziu în acel an.
Fundația funcționează pe baza unei instrucțiuni
scrise de la început,
că fundația nu e dedicată științei, ci oamenilor de știință.
E dedicată oamenilor inteligenți.
În ș tiință, e mai ușor să identifici
o persoană talentată și inteligentă decât în alte domenii.
Să cheltuiești bani. Pe ce am cheltuit banii?
Pe Fundația Dinastia.
Pe Premiul Iluminării, care există și în prezent.
A fost grozav.
Mă simt un om de onoare.
În mitologie, nu doar în mitologia rusă,
procesul de a face bani era considerat un fel de păcat.
VimpelCom câștiga bani, era cotată la bursă.
Dar făceam totul cu dragă inimă, fără nicio apăsare.
Nu cum a zis Mefistofel: „Oamenii mor pentru metal.
Satana conduce bila.”
Nu era deloc așa.
N-a fost ceva distrugător, a fost ceva nou și foarte interesant,
aproape sfânt.
În Rusia, am văzut mulți oameni de afaceri de succes și bogați.
Mulți au făcut bani nu ca să devină mai bogați,
ci mai șmecheri decât ceilalți.
Banii au devenit o unealtă pentru a se apropia de putere.
Dar nici puterea, nici competiția constantă de masculi alfa
nu l-au inspirat pe Dim.
Trebuia să creeze ceva unic, ceva care să aducă o schimbare reală.
Mulți din cei cunoscuți
aveau calități de lider și talente exact ca Dim,
dar Dim avea altceva: o slăbiciune, inima lui mare.
Vezi tu… Mereu mi-am privit…
într-un mod destul de egoist munca.
Am făcut ce mi-a plăcut.
Soarta a făcut ca faptele bune să-mi aducă cea mai mare plăcere.
Slavă Domnului!
Filantropia și toate cele.
Sunt recunoscător sorții
că mi s-a permis să fac munca asta și să mă bucur de ea.
Sunt hedonist.
Și, apropo, singurul rus care a primit Medalia Carnegie de Onoare.
Ce?
Singurul rus care a primit Medalia Carnegie.
Da.
Pentru filantropie. Am uitat.
Da. Am uitat. Da.
Pentru filantropie.
După ce Dim și-a vândut acțiunile, am făcut-o și eu, treptat.
M-am întors acasă și am decis să devin polițist.
În copilărie, nu visam să devin polițist.
Un prieten drag din Chicago
conducea o unitate non-profit de elicoptere pentru poliție.
Mi-a cerut un model de afacere pentru ei,
ca să nu cerșească mereu bani pentru combustibil.
Era o afacere,
dar într-o zi șeful m-a întrebat dacă vreau să fiu polițist.
Am acceptat. Am fost nouă luni cadet la academia de poliție,
deși aveam 44 de ani și toți ceilalți aveau 20.
Acum mă văd mai întâi ca polițist, apoi ca om de afaceri.
Asta e insigna mea, pe care o port la uniformă.
Numărul meu de pe stea e șapte.
Avem 11.000 de polițiști în Biroul Șerifului din Chicago.
Eu sunt numărul șapte.
În tradiția poliției,
când te antrenezi cu cineva, faceți schimb de ecusoane.
Am trecut prin niște antrenamente incredibile
în afaceri, împreună.
Vreau să împart ecusonul cu tine.
M-am dus tot mai rar la Moscova.
Ca mulți străini, n-am remarcat
schimbări semnificative în Rusia până în 2014.
Am văzut doar cum creștea afacerea.
Dar totul s-a schimbat când Rusia a anexat Crimeea.
Atunci mi-am dat seama că viziunea lui Dim despre viitor
contrazicea complet noua traiectorie a Rusiei.
Eu, noi, privim cu mare interes tot ce se întâmplă în Ucraina.
Ne rugăm: „Ajută, Doamne, să scăpați cu bine!”
E foarte important, răscrucea e clară. Este o răscruce în politică.
Cu voia Domnului, totul va fi bine pentru voi.
Nu ne îngrijorează doar afacerile voastre.
Mă neliniștea guvernul și înainte, dar Crimeea a fost o lovitură grea.
Crimeea a fost…
o insultă personală.
Cum s-a putut întâmpla?
Ucraina a primit garanții.
I-au garantat integritatea.
Le-au încălcat.
Fundația Dinastia a fost etichetată ca agent străin.
Sincer, a fost un șoc pentru mine.
După zecile de cărți care au fost publicate,
după suma de bani investită
în știință și în susținerea multor proiecte,
cum v-ați simțit când ați auzit asta?
- Profund insultat. - Înțeleg.
FUNDAȚIA SA A FOST PRINTRE PRIMELE NUMITE „AGENT STRĂIN” ÎN 2015.
AU SISTAT PROGRAME EDUCAȚIONALE PENTRU MII DE PROFESORI ȘI SAVANȚI.
CINE PRIMEA BURSĂ DE LA UN „AGENT STRĂIN”
RISCA SĂ FIE ETICHETAT.
ZIMIN NU A PUTUT REINVESTI CÂȘTIGURILE ÎN ȚARA LUI.
M-am simțit insultat și jignit.
Mi-am zis: „Doamne, cum e posibil? Sunt de aici, sunt din Arbat.
Ce se întâmplă?”
A fost josnic.
Cred că da.
Prin lege, trebuia să pun peste tot, cum se numește, o ștampilă,
ca agent străin.
Dacă o fundație…
strânge bani pentru activități dubioase
și i se spune că a fost etichetată ca agent străin, e de înțeles.
Dar când o fundație nu strânge bani, ci donează,
și trebuie să declare că e agent străin,
e o prostie și o batjocură.
Nu are sens pentru mine.
E foarte trist.
Totul e foarte trist.
Rădăcina problemei a fost că fiul meu, Boris,
finanța opoziția.
Chiar ai finanțat trimiterea lui Navalnîi în străinătate?
Da. Poate că Boris l-a finanțat, dar banii erau ai mei.
Se va întoarce și trebuie să se întoarcă?
Cred că se va întoarce. E un om curajos.
Deși nu sunt sigur că e necesar să facă asta.
Ce trebuie să facă acum, din perspectiva ta?
Trebuie
să facă tot ce a făcut până acum:
să vorbească, să scrie, să se opună.
ALEXEI NAVALNÎI, LIDERUL OPOZIȚIEI RUSE,
A FOST UCIS ÎNTR-O ÎNCHISOARE RUSĂ ÎN 2024.
În 2021, la 88 de ani,
Dim a plecat să-l viziteze pe Boris,
care fugise din Rusia ca să scape de persecuția politică.
La scurt timp după plecarea lui,
nepoata lui a primit o citație adresată lui,
pentru interogatoriu.
E o reflecție sumbră a climatului actual.
Probabil că Dim nu s-ar fi putut întoarce fără să fie arestat.
Viața lui Dim se întretaie cu un ciclu istoric complet
al Rusiei secolului XX.
La aproape 100 de ani după ce statul i-a destrămat familia,
a făcut-o din nou.
- Dmitri Borisovici, o clipă. - Bine.
Ține asta. Plecăm în curând.
- Da, s-o facem! - S-o facem înainte să plecăm.
S-o facem!
Mulțumesc.
Iubesc Moscova foarte mult. Sunt moscovit.
Adesea, chiar și acum începe să-mi fie dor de Moscova.
Dar, în același timp, când auzi veștile…
dorul de Moscova
începe să lupte cu…
bunul tău simț.
E unul dintre cele mai deprimante sentimente…
pe care le-am avut în ultima vreme.
M-am născut în Arbat.
Toată viața mea e acolo. Văd cele mai frumoase locuri chiar aici.
Dar, în același timp, nu există niciun loc unde…
să am…
acel sentiment incredibil de nostalgie
ca la plimbare în Arbat.
Sivțev Varzahok, Starokoniușennaia, Vlasievski.
Când vorbesc despre asta, pare banal.
Nu poți descrie.
Nu poți trăi aceste sentimente,
indiferent de locul frumos pe care-l vizitezi,
Roma, Londra.
Sunt frumoase!
Dar sentimentul acesta…
de viață trăită, există doar acolo.
„Da, se așază. Am lăsat
Câmpurile de baștină pentru totdeauna
Plopii nu vor mai foșni lăsându-și
Pe mine frunzele lor înaripate
Vechea casă se scufundă și mai mult fără mine
Dulăul bătrân a murit acum mulți ani
Dumnezeu m-a condamnat la moarte
Exilat pe străzile Moscovei”
Sunt foarte patriot.
Nu mi-e atât de rușine cu nicio țară din lume
cum mi-e cu țara mea.
Sunt oripilat de altele, dar mi-e rușine doar de a mea.
Nu de alta.
Patriotismul are mai multe fațete:
iubirea pentru trib, iubirea pentru conducător,
care poate fi crud, dar te conduce.
Iubirea asta se transformă rapid în xenofobie, ură pentru vecini.
Acolo e pericolul.
Acest complex se numea patriotism în Epoca de Piatră,
apoi a devenit iubirea pentru stat, iubirea pentru lider.
Mai e un fel de patriotism.
E ca și cum ți-ai iubi părinții,
locul de naștere,
o iubire tandră pentru cei din jur.
Ce lucruri interesante poți lua și aduce în țara ta?
Prima iubire e o iubire mândră. Mândrie pentru tribul tău.
Al doilea tip vine din învățarea de la lume.
Acestea sunt cele două tipuri.
Mi-am pierdut credința acum mult timp.
Înțeleg că trăim într-un stat totalitar, cu toate consecințele aferente.
Alegerile nu pot schimba sistemul politic.
Investitorii ar trebui să se teamă că trupele ruse vor intra în Ucraina?
Spuneau că vom intra în Ucraina la începutul anului.
Am desfășurat exerciții la Zapad în 2021. Nu s-a întâmplat.
Niciun om, Dumnezeu știe, n-ar trebui să fie la putere mult timp.
Nu trebuie să aibă putere absolută.
A fost o mare descoperire:
separarea puterilor și succesiunea puterilor.
Războaiele au loc doar când cineva conduce pe termen nelimitat.
Am luat decizia de a desfășura o operațiune militară specială.
Planurile nu includ ocuparea teritoriilor ucrainene.
De ce e nevoie ca să înceapă un război între Anglia, Franța și Germania?
Cel mai simplu lucru: un lider pe viață.
Și începe!
Sunt aproximativ 200 de națiuni în lume.
Unele dintre ele au arme nucleare
în număr tot mai mare.
Altele
sunt sălbatic de ostile cu vecinii lor imediați.
În unele dintre ele există regimuri autoritare,
în care decizia de a folosi armele sau de a distruge un vecin detestat
ține de o singură persoană.
Oamenii întreabă cât de stabilă poate fi așa o lume
timp de o sută de ani.
Poate fi stabilă?
Pare foarte instabilă.
În ce privește escaladarea nucleară, nu noi am deschis subiectul.
Avem arme nucleare tactice de trei sau patru ori mai puternice
decât bombele folosite de americani la Hiroshima și Nagasaki.
De trei sau patru ori.
Avem mult mai multe decât cele din Europa,
chiar dacă americanii le aduc pe ale lor din Statele Unite.
Tot avem mai multe.
Agresiunea împotriva Rusiei de către orice stat non-nuclear,
dar cu participarea sau sprijinul unui stat nuclear,
se propune a fi considerată atac comun asupra Federației Ruse.
Inclusiv dacă inamicul, folosind arme convenționale,
creează o amenințare critică la adresa suveranității noastre.
Doar o societate
capabilă în sufletul ei să înlocuiască…
dragostea pentru națiune cu dragostea pentru popor.
Doar unei astfel de societăți i se poate garanta longevitate.
O societate plină de ură
nu poate fi stabilă, sustenabilă.
Asta e marea provocare care ne așteaptă.
Doar o societate omenoasă
se poate aștepta să existe mult timp.
ULTIMA CĂLĂTORIE
Mi-am dat seama că asta va fi ultima mea călătorie.
La urma urmei, am 88 de ani.
Aproape sigur.
Dar, per total, mă simt destul de bine.
Tată, mă bucur că suntem toți aici.
Sincer, nici nu credeam că e posibil.
Mulțumesc, Augie, că ai venit.
Acum vreo zece ani, cred, deja atât de mult,
mi-ai cerut să scriu o carte
despre VimpelCom și perspectiva mea, experiența mea.
Clipa se apropie. Încă n-am scris-o.
Încă n-am publicat-o, de fapt am scris…
Mai am un capitol până o termin.
Înainte să plec acasă,
Dim mi-a dat autobiografia lui actualizată
și i-am povestit de cartea mea despre istoria noastră comună.
În câteva luni, când Rusia va bombarda Kievul,
distrugând orașe și familii întregi, va trebui să rescriu sfârșitul.
Partea rusească a companiei fondate acum 30 de ani de către noi
probabil că nu va mai face parte din sfera mondială de afaceri,
în timp ce filialele ucrainene și internaționale au prosperat.
M-am întors la consiliul său
pentru a reînvia spiritul pionier care ne-a definit în 1991.
În a treia săptămână de război, am fost prima oară în Ucraina
într-o misiune privată.
Ne-am angajat să ajutăm Ucraina și de atunci suntem voluntari.
Semnează aici în rusă. Voi traduce în engleză.
Bine.
- Când ești gata. - O clipă.
Boris, îmi tremură mâna, n-am mai putut scrie de un an.
- Bine, semnez. - Bine, tu.
Îți explic. Corectează-mă.
„Dragă Augie…”
„Dragă Augie, te rog să te consideri coautor
al acestei cărți,
căci ai fost coautorul destinului meu.”
Bine spus.
„Coautor” se scrie legat.
Ai devenit coautorul destinului meu.
Nu pot. La naiba!
- Poți s-o faci. - O să iasă urât, nu pot s-o fac.
Mai târziu. Semnez mai târziu.
- Bine. - Bine.
Minunat, mulțumesc!
Să citim ceva.
„Adio, prietene! Adio!
Ești în inima mea pentru totdeauna
Era predestinat să ne despărțim Și să ne reîntâlnim într-o zi
Rămas-bun, prietene, fără să dăm mâna
Fără să plângem, fără să ne încruntăm
Nu e nimic nou în a muri în viața asta
Și nici viața nu e nouă”
Înainte de final,
Dim a adunat colegi, oameni de știință și intelectuali în Cipru.
Lucrau cu fundația lui Dim de mulți ani.
Acolo și-au imaginat noi cauze filantropice.
Pentru bucuria de a învăța, pentru iluminare,
benefică nu doar pentru luminați, ci și pentru cei care luminează.
Felicitări!
Chiar înainte de Crăciunul din 2021,
i-am însoțit pe Dim și Boris în ultima lor călătorie în Elveția,
unde eutanasia e legală.
Dim a decis să se supună acestei proceduri înainte de 2022.
E vorba de sănătate și bunăstare, nu?
A căutat să părăsească această lume pașnic
și, mai ales, la momentul potrivit.
Avea un simț al sincronizării extraordinar.
Eram diferiți în multe privințe.
Dim era un ateu convins,
iar eu, un creștin cu credință în Dumnezeu.
Inițial, moartea lui mi s-a părut aproape imposibil de acceptat.
Am încercat să-l descurajez,
dar a rămas hotărât și grăbit.
Amândoi credeam în semnificația liberului arbitru
și în faptul că individul e stăpân pe propria sa existență.
Cred că asta m-a ajutat să accept.
Iată poza noastră de adio.
Ultima călătorie marchează finalul
poveștii mele personale cu Dim și Rusia post-sovietică.
Istoria noastră s-a încheiat.
Tot ce s-a realizat
în timpul scurtei prietenii dintre SUA și Rusia
se destramă acum,
cu excepția legăturii noastre.
Dacă aș fi mai tânăr…
Cred că una dintre cele mai importante sarcini
pe care le au oamenii educați, cei inteligenți,
este să educe.
În general, nu e grozav să fii bătrân. Picioarele mele deja nu merg bine.
Mereu e ceva. Da.
Dar există și o parte pozitivă a lucrurilor,
pentru că îți vezi orizontul
și îți vine să strigi: „Trebuie să trăiți!”
Gândiți-vă la asta!
în exact două luni, în februarie 2022,
Rusia avea să invadeze Ucraina.
Maia avea să trăiască cu un an mai mult decât Dim.
Aveau să fie îngropați împreună în Cipru.
Fundația Zimin avea să continue să sprijine știința și savanții
la universitățile Tel Aviv, Technion și Arizona State.
Din 2022, avea să lucreze în Ucraina
pentru a susține educația liceenilor în prima linie
și pentru a restaura biblioteci și școli.
Nu-i putem numi pe colegii din Rusia
din cauza riscului pentru siguranța lor.