Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Aleksej Navaljni. 23. decembar Iz Kaznenog društva br. 2 (IK-2) Pokrov:
„Tokom susreta sa Dmitrijem Borisovičem Ziminom na raznim događajima,
stalno razmišljam: kakva neverovatna osoba.
Da nisam siguran da on zaista postoji,
pomislio bih da je izmišljen da bude uzor.“
Ovaj starac je Dim.
On je Rus, ja sam Amerikanac.
Prijatelji smo više od polovine života.
Sastali smo se uoči raspada Sovjetskog Saveza,
kada je Dim imao 58 godina.
MOSKVA, RUSIJA
Ja sam Dmitrij Zimin, pojavio sam se na
programu čije sam ime zaboravio, ali nije važno.
SAD, ILINOIS
Rođen sam 1933. godine.
Evo jedne neverovatne stvari:
bio je Amerikanac, dovoljno mlad da mi bude sin
i postali smo prijatelji.
Njegov ruski je otprilike dobar kao i moj engleski,
vrlo loš.
DECEMBAR 2021.
EVROPA
U decembru 2021, nedelju dana pre Božića,
dobio sam poziv od Dimovog sina Borisa,
hitno me pozvao iz Čikaga u
Dimovu spavaću sobu u iznajmljenom stanu na udaljenom Kipru.
Bio je kongres, u kancelariji senatora.
Tamo nam je Dim ispričao svoj plan:
krajem godine
je trebao na eutanaziji u Švicarskoj.
ZAVRŠNE SCENE ŽIVOTA I VREMENA
Tražio sam da me sahrane u skijaškim čizmama.
Evo kamena temeljca, slika,
a zatim natpis:
"Ovaj pretplatnik je isključen."
U 1992. godini, tokom kratkog perioda prijateljstva
naše dve super sile,
izgradili smo veoma uspešnu telekom kompaniju – VimpelCom.
Postao je prva ruska kompanija ikada izlistana van Rusije,
i prvi telekomunikacioni start-up izlistan na Njujorškoj berzi,
što nas je oboje učinilo nezavisno bogatim.
Pre 30 godina, povezujući ljude,
radovali smo se veoma svetloj budućnosti.
Dva meseca nakon smrti mog prijatelja, Rusija je napala Ukrajinu.
Bio sam zahvalan što Dim nije morao to da vidi.
Nije morao da svedoči užasu i zverstvu koje sam video da
je ruska vojska počinila u regionu Kijeva.
Prosperitetna budućnost Rusije, Dimove zemlje,
i Amerike, moje domovine,
o kojoj smo sanjali devedesetih, nestala je.
Naša priča postala je dirljiva
hronika sukoba američkog sna i ruske sudbine.
TRI MESECA PRE DIMOVE EUTANAZIJE
Kada gledam ovaj snimak, ne znam šta da radim.
Da li nam je Dim nagovestio svoje planove?
Jesmo li mogli shvatiti?
Ovo će verovatno biti moje poslednje putovanje.
Dim nas je u septembru pozvao
na svoje "posljednje putovanje".
Pretpostavila sam da je to samo njegov način opisivanja avanture.
Možda krstarenje?
Dim je napustio Rusiju u januaru 2021. godine,
baš kad je lider ruske opozicije Aleksej Navaljni bio uhapšen.
Već više od 12 godina, Dimova porodica finansijski podržava Navaljnog,
zajedno sa drugim drugim kojim se protivi njihova zemlja.
U Rusiji, Dim je jedini otvoreno radio ovaj posao.
Dragi moj Ogi, nisi se promenio otkako
sam te poslednji put video.
Tri meseca pre asistiranog samoubistva,
niko nije shvatio da je Dim pedantno orkestrirao svaki
detalj njegovih poslednjih dana.
Dovođenje njegove supruge Maje u brod nije bilo lako,
ali mu je mnogo značilo.
Pozvao je i prijatelja, reditelja,
da snimi snimke i ostavi uspomene za unuke.
…slika koja mi nedostaje. -Da, vaša slika.
Da. -Da.
Ovo je smešno.
Sećate se svega!
Sećate se. -Sećam se, da.
Vrlo je dobro.
Pleksis sistemi su u pozadini. Ima Pleksisa.
Mogu li da ispričam vašu priču?
Znam da bi rekao: „ Da “ .
Razmišljao sam zašto je odlučio da okonča život pod svojim uslovima
i zašto je to uradio pre 2022. godine.
Dim je imao rak, ali nije bio terminalan.
Počeo je da gubi sećanje, što ga je prestravilo.
"Šta znači živeti bez sećanja?" upitao bi Dim.
Ali, više od svega,
plašio se da će biti svedok izbijanja novog rata velikih razmera –
rata koji će SAD svakodnevno upozoravati na taj pad.
Uzbuđen sam.
Mogu li da dobijem konjak? Mali.
Gospodo, pozdravite!
Ruka mi se užasno trese.
Prestaću se tresti kad popijem.
Priča počinje osamdesete,
kada je Rusija još uvek bila deo SSSR-a.
Dim je bio sovjetski radio inženjer koji
je radio na razvoju antiameričkog raketnog radara.
Decenijama su Amerikanci i Sovjeti bili gorki neprijatelji.
U glavama većine Amerikanaca, uključujući mene,
Sovjetski Savez je bio zlo carstvo.
Ali onda je, iz vedra neba za nas obične ljude,
novi sovjetski lider Gorbačov uzdrmao stvari perestrojkom,
srušio Berlinski zid i demontirao komunistički sistem.
Odjednom je beskrajna trka između naše vojne tehnologije zaustavljena.
Radujemo se budućnosti čistog neba za celo čovečanstvo.
Hvala vam.
Moramo da shvatimo da smo živeli pod totalitarnim režimom.
Totalitarni režim ne može da postoji
ako nema neprijatelja.
Mislim da sam Gorbačova dočekao od samog početka.
Bio mi je vrlo privlačan.
On i njegov novi način razmišljanja.
Revolucionirao je politiku.
Imao sam 22 godine, bio na Stanfordu,
šetajući univerzitetskim kampusom,
prošao sam kroz vrata slovenskog
odeljenja i video znak koji reklamira predstojeće putovanje u Sovjetski Savez.
Iz nekog razloga me je zaintrigiralo.
Baš tako sam se našao u Moskvi u isto
vreme kada su Sovjeti saznali šta
znači perestrojka.
Tamo mi je prvi posao bio da kupim Vokman sa slušalicama
za ulaznice u Boljšoj teatar.
Tada nisam imao
pojma šta će biti drugi.
HLADNI RAT
Rekla bih da su postojala tri velika perioda u mom životu.
Prvi period trajao je 30 godina.
Radila sam u vojno-industrijskom kompleksu,
u Minst Institutu za nauku.
Bio sam zamenik glavnog projektanta ove ogromne radio lokatorske stanice.
Da li ste videli neke slike?
Ovo je radarska stanica koja pripada
moskovskom raketnom sistemu odbrane.
Raketni odbrambeni sistemi su razvijeni
u dogovoru sa Amerikancima.
Čuveni sporazum Brežnjev-Nikson.
Najznačajniji događaj u
razvoju sovjetsko-američkih odnosa bila
je poseta generalnog sekretara Centralnog komiteta
Komunističke partije Sovjetskog Saveza,
Leonid Brežnjev, u Sjedinjenim Državama.
Uprkos strahu i napetosti Hladnog rata,
tada ste još uvek mogli videti sovjetskog lidera
i američkog predsednika zajedno u istom helikopteru.
Imao sam oko sedam ili osam godina.
Deset godina ranije moji roditelji su
emigrirali iz Meksika i Kolumbije u Sjedinjene Države sa 24 dolara.
To se desilo ubrzo nakon Kubanske raketne krize,
kada je Rusija prvi put izvršila nuklearne ucene.
Moj otac, visokoobrazovani inženjer,
neumorno je radio na raznim poslovima.
Neko vreme je čak radio na pumpi,
brinući se da izgradi novi, miran život za svoju decu.
Po tom sporazumu,
čuvenom sporazumu Nkson-Brežnjev,
mogli bismo imati po jedan raketni sistem odbrane.
Poseta je rezultirala novim sovjetsko-američkim sporazumima,
uključujući dogovor o sprečavanju nuklearnog rata.
Izabrali smo da postavimo naš raketno-odbrambeni sistem oko Moskve.
Amerikanci su odlučili da svoj sistem raketne odbrane postave na
mesto kojem sam zaboravio ime,
gde su bila lanserska postrojenja za raketiranje Sovjetskog Saveza.
To je ovo veliko polje.
Oni su čuvali ovo mesto,
a mi Moskvu, što je,
bio nemoguć zadatak.
Jer da bi se uništila američka raketna lansirna postrojenja,
koja bi mogla da izdrže opterećenje od oko šest
kilograma po kvadratnom centimetru,
mogao bi da upali samo direktan udarac.
Imali su veoma čvrst oklop.
S druge strane, sve što je bilo potrebno da se
uništi Moskva je da jedna raketa može da prodre.
Moskva bi mogla biti uništena jednom vodoničnom bombom,
tako da je raketni sistem
Moskve bio bacanje novca, bez odbrane uopšte.
Brežnjev, senilan i bolestan, živeo je u Moskvi.
Tako smo pravili sistem odbrane grada,
dok su Amerikanci, njihov sistem se
zvao Safeguard, štitili svoje strateške rakete.
Protivraketni sistem je napravljen samo oko Moskve.
Inače,
uprkos činjenici da su decenije prošle,
nisam siguran da sve ovo može da se kaže.
Mada ovde nema ništa slično.
Budite pažljivi sa ovim informacijama.
Bilo je mnogo tajnosti.
Tajnost, a ponekad smešna, potpuno smešna tajnost,
imala je prioritet nad efikasnošću.
Zašto je Institut za fiziku proizveo genijalaca,
mnogo više od Fizičkog fakulteta?
Postavio sam sebi i to pitanje, poznavao sam mnogo ljudi tamo.
Pakao, to je bila kultura.
Bio je skoro besplatan ulaz.
U blizini se nalazila biblioteka.
Imali su drugačiji život.
Na neki način sam
bio ljubomoran na njih.
Naravno. Bili ste potpuno poverljivi kadrovi, koliko ja znam.
Potpuno zatvoren.
Niste mogli da odete vani?
Naravno! Nema šanse!
Svi tajni listovi u Sovjetskom Savezu bili su podeljeni na tajne,
strogo poverljive i
strogo poverljive od posebnog značaja.
Da biste imali pristup dokumentima "posebnog značaja",
morali ste da imate ovaj obrazac.
Prisluškivanje je bilo potpuno zvanično.
Ceo sistem je bio loš:
Sve se svodilo na to da bih,
pre nego što bih mogao da pozovem još jedan grad iz svoje kancelarije,
morao da pozovem nadležne da mi kažu
da naručujem poziv na daljinu.
Izričito mi je zabranjeno
da vodim razgovor bez nadzora iz svog stana.
Je li neko gledao? Ko zna? Ali, da.
Bio sam šef najvećeg odeljenja,
glavni dizajner, doktor nauka, ne i član Komunističke partije.
Nikada nisam bio član.
Pronašao sam ga.
Imam mnogo…
Potrebno je reći, da budem iskren,
da bismo napravili više tenkova nego ostatak čovečanstva,
mi smo baš uništili zemlju.
Država, društvo, pre svega zaslužuje poštovanje
kada stvara pristojan život za svoj narod.
Kada ste osetili da više niste Sovjet?
Avgust 1968…
…gledanje naših tenkova u Pragu.
Tada su mi nestale poslednje Komsomol iluzije.
Jasno sam shvatio da moju zemlju vode nasilnici.
NOVA NADA
Ako na kalendaru obeležimo najsvetlije i najmračnije datume
u našoj istoriji,
onda bih kao svetle datume označio vremena koja su nam
donela nešto nalik slobodi- devedesete.
To je bila pojava slobodne Rusije.
Ili bar korak ka slobodi u Rusiji.
Gorbačov uspon na vlast u SSSR
kraj Hladnog rata poklopio se sa početkom
telekomunikacione revolucije u Sjedinjenim Državama.
Ljudi u pokretu, zaposleni ljudi koji se kreću,
rade, ali neki od njih mogu da ostanu u kontaktu
putem telefona sa poslovnim partnerima, kupcima, porodicom,
prijateljima, čak i dok su na putu.
Inženjerski instinkti mog oca imali su vetar u leđa.
1983. uveden je prvi komercijalni
mobilni sustav u SAD-u.
1990. otac i ja, mladi neiskusni poduzetnik,
kupili smo Pleksis, malu tehnološku kompaniju
u Korintu, Misisipi.
Imovina kompanije je iskorišćena
za uzimanje otprilike milion i po dolara kredita.
Istovremeno, nova era mira u SSSR-u značila
je da vojni radio inženjeri
traže način da se podrže bez
državnog finansiranja.
Sovjetski Savez je postojao,
vojna naređenja su praktično okončana,
nismo primali plate.
Bilo je i drugih fabrika osim nas u ovom stanju.
Fabrike su trebale nešto za tržište.
Podstaknuto je koketiranje sa bilo kojom stranom kompanijom.
Pljuvali su svu tajnost,
ali osim toga tu nije bilo tajnosti.
Tražili smo bilo kakav način da preživimo.
Bili smo inženjeri.
Da li je trebalo da gladujemo?
Sve sam zaboravio,
moram da nabavim beleške i da ih koristim kao bazu.
Da li ste osećali da morate da čistite ulice?
Imali ste porodicu?
Znate da nisam. Imali smo neke veštine.
Radio elektronika je prilično široko polje.
Mislio sam da ću raditi.
U tom trenutku, na drugom kraju sveta,
u predgrađu Čikaga,
naleteo nam je raskošni libanonsko-američki prodavac.
Prodavao je L'Oréal kozmetiku i zvao se Ed Saad.
Vozi crveni Kadilak sa belom
kožom unutra, kabriolet,
sa nakitom svuda po sebi.
Mislim, potpuno lud.
Ed Saad. Sećaš li se Eda?
Ed Saad. Da! Sećam se.
Libanonski Amerikanac koji je živeo u predgrađu Čikaga,
po imenu Ed Sad,
došao je kod nas i rekao: "Čitao sam o vama.
Čitao sam o vašoj infrastrukturnoj opremi.
Sovjetskom Savezu potrebna je vaša oprema.
Vaš sistem je dizajniran za male gradove.
To je savršen sistem za Rusiju.
Ako dođete, možete prodati milione
svojih sistema u Rusiji."
I on je zapravo ubedio mog oca,
nakon 2-3 meseca dijaloga, da treba da idemo.
Trebalo mi je oko šest meseci da se uverim
da treba da pokušamo i vidimo šta će se desiti.
Tako da je dogovor koji je sklopio sa nama bio:
"Naplaćujem vam konsultantsku taksu od 50,000 dolara."
To mu je bila naknada.
25,000 dolara bismo platili pre odlaska,
a 25 000 ako potpišemo ugovor.
Morali smo da koristimo 12 kartica
da platimo. Bilo je suludo.
Pokretao nas je L'Orealov kozmetički uspeh u Moskvi,
moje iskustvo sa kartama za Boljšoj
i podaci: čak i gustina fiksne linije u Sovjetskom Savezu
bila je samo 17 telefona na svakih 100 ljudi.
Ljudi se nisu mogli međusobno povezati.
Pre ukrcavanja na let PA 74 sa JFK za Moskvu,
napisali smo oporuke i kupili životno osiguranje.
Odlučili smo ili da postanemo američki pioniri u Rusiji ili
da ostavimo porodici nešto novca.
Živ sam imao negativnu neto vrednost;
mrtav, vredeo bih milion dolara.
U našoj tajnoj kancelariji Vimpel – RTI počeli su da
nas posećuju stranci.
Bilo je potpuno neverovatno.
Bilo je poznato da je u našem tajnom radio tehničkom
institutu moja laboratorija počela da radi nešto drugačije.
Odakle dolazi Fabela?
Stvarno smo se uključili u posao mobilnih telefona.
Fabela nas je snabdeo baznom stanicom i prekidačem o svom trošku.
Doneo nam je i poklonio oko 15 ovih telefona.
Kada smo prvi put šetali sa telefonima, svidelo nam se.
I pozvao je da se uključimo.
Kada smo ulazili u ove institute,
bili su strogo poverljivi instituti,
mi Amerikanci smo ulazili.
Iz naše perspektive, to je bilo izvanredno.
Kako smo mi, da se to desilo pre tri godine,
bili bi u zatvoru
zbog odlaska u ove institute, zar ne?
U prva dva dana susreta sa Vimpelom,
pre nego što sam upoznao doktora Zimina,
bilo je jasno da nemaju nameru da kupe nešto.
Hteli su tehnologiju.
Hteli su znati šta mogu proizvesti.
Drugačije od onoga što nam je rekao Ed Saad.
Dakle, sedam dana smo bili u Moskvi.
Drugog dana smo shvatili da
neće ništa da kupe. Želeli su nešto da proizvedu.
Brzo sam shvatio da je jedini razlog što
su ovi 50-60 godina stari sovjetski radio inženjeri
došli da se sretnu sa mnom, mladim Amerikancem,
bio taj što smo imali na švedski stol.
Kreću pravo do stola, spakuju sendviče u aktovke,
a zatim razgovaraju sa nama.
Shvatio sam da samo nose hranu kući i
bio sam ponosan što možemo bar nekoga da nahranimo.
Da, čak sam vas pozvao u svoju kuću.
U Himki Hovrinu sam
bio toliko ponosan: imao sam trosoban stan.
Pitao sam ih: "Koliko soba imate?"
Rekli su da žive u kućama.
I poslednjeg dana, sedmog dana,
smo se sastali sa
generalnim direktorom Vimpela.
On je doveo institute koje smo posetili
da započnemo pregovore o poslovanju.
U tom trenutku smo odlučili
da ako imamo potencijal da vratimo investiciju,
moramo smisliti šta da radimo.
Mi smo hteli da vidimo kako možemo da proizvodimo
lokalno sa Vimpelom.
I postojala je neka tačka, nemam pojma šta,
ali postojala je neka tačka pregovora
gde je doktor Zimin bio apsolutno protiv davanja nama,
apsolutno protiv.
A on je u ovoj sobi sa 20 ljudi počeo da
lupa po stolu govoreći:
"Nema šanse, ne. Nikada se neće dogoditi."
Bilo je veoma živopisno,
ali bukvalno lupa po stolu.
Suštinski je odlučeno da se pripremimo za to da
mi, Vimpel, proizvodna firma
treba da vodimo, pripremimo proizvodnju
treba da se upoznamo sa proizvođačem u Americi.
Skupljena je delegacija, koju je Ogi potom pozvao.
Tada je odlazak u SAD bio nezamisliv.
Amerikanci su bili domaćini. Pokrili su sve naše troškove.
Poslali su nam faks sa pozivnicom
i posebnim zahtevom: da u delegaciju
uvrstimo ćelavog gospodina
koji je gestikulisao i udarao po stolu.
Pa sam bio uključen u delegaciju za Ameriku u poslednjem trenutku.
Sećala sam se samo čoveka koji je ovo radio.
Ja sam rekao, pobrinite se, kako vam je rekao,
da je on na toj listi delegata. Želim ga.
I, ne znam da li sam vam rekao, valjda ne,
ali odgovor je bio, da li ste sigurni?
Uvek je veoma težak.
Uvek ide protiv svih.
On je bio protiv vas protokolom. Jeste sigurni da ga želite?
Rekao sam siguran sam da ga želim jer želim nekog sa strašću.
On je bio jedini koji je pokazao strast
tokom cele posete. Svi ostali su bili mirni.
Ogi, tvoj poziv u Ameriku,
tu je sve počelo, to je preokrenulo moj život.
I moj.
Kad su radijski inženjeri došli,
Sovjetski Savez je upravo prestao da postoji.
Odatle su poleteli za Čikago,
i vratili u Rusiju za nedelju dana.
Nedugo nakon toga, ruski radio inženjer Dmitrij Zimin
i ja smo krenuli u pravu avanturu:
suosnivanje zajedničke rusko-američke
telekomunikacione kompanije, VimpelCom.
Preuzeli smo ambiciozni projekat
uspostavljanja prve mobilne mreže u Moskvi,
povezujući ljude na načine koji su ranije bili nezamislivi.
AMERIČKI SAN
Tri titanske revolucije su spojene.
Raspad Sovjetskog Saveza,
Početak uvođenja slobodnog
tržišta i pojava potpuno nove mobilne tehnologije.
I tako su ova tri masovna događaja dovela do neverovatne
intelektualne revolucije.
U starosti sam shvatio da sam pokretač.
Bio je to početak nule.
Kada je sve nastalo od nule, imali smo prvu
antenu na krovu Ministarstva
vanjskih poslova, ovoj visokoj zgradi.
I čudo, veza je trajala sve do Ulice 8. marta.
Odatle je stigao prvi poziv.
12. jula 1992. šetao sam Ulicom 8. marta.
I nazvao Ogija u Americi.
Motivacija je bila jednostavna, ali pametna ideja:
da zadrži ljude zaposlenima i plaćenima.
Svoj kredibilitet radio inženjera doneo je na sto,
znajući kako da gradi mreže.
Resursi, fokus, marketing i planiranje su bili na meni.
Mislim da Dim nije u potpunosti shvatio šta poduzetništvo znači,
ali zbog avanturističkog duha je bio željan istraživanja,
čak i stvari koje nije u potpunosti shvatio.
Narednih 10 godina mog života, od '91. do 2001. godine,
bile su za mene najšareniji,
najsvetliji period mog života.
Okupljamo se da proslavimo veze između ruskog
i američkog naroda nastale tokom Drugog svetskog rata.
I okupljamo se da obećamo da prilika koju smo izgubili
pre pet decenija da izgradimo bolji svet
neće ponovo biti izgubljena.
Stvari su išle brzo:
svi zapadni novi počeci odjekivali su širom Moskve.
Adrenalin se poklapao s rizikom.
Bilo je jasno da će Rusija biti svetski lider
i veliki deo svetske ekonomije.
Do 1992. godine dobili smo 200 početnih kupaca.
Bilo je to vreme ludog uzbuđenja.
Vidite, radili smo 30
godina pod pritiskom
sovjetskog režima.
A onda smo izašli!
Da smo ćelijske komunikacije gradili po istim pravilima po kojima je naš
vojnoindustrijskikompleks radio tada,
i dalje ne bi bilo ničega.
Do 1996. godine 50,000 ljudi u Moskvi koristilo
je našu mobilnu mrežu.
Samo četiri godine je
bilo između prvog mobilnog poziva iz Moskve za
Čikago i upisa naše kompanije na Njujoršku berzu.
Ideja IPO bila je Fabelina.
Inicijalna javna ponuda ili
IPO je proces kojim privatno preduzeće
prvi put nudi javnosti svoje akcije.
U našem slučaju, IPO je bio prvi put
Američki investitori mogli bi da kupe akcije u ruskom biznisu.
Rekla sam da je to i tada bio značajan dogovor.
Da je nastala ideja o IPO.
Mislio sam da je ludo, a onda sam pomislio, što da ne?
Bilo je zanimljivo.
Ubediti Dima?
Dim mi je oduvek izuzetno verovao.
Verovao mi je. Samo je rekao da.
Samo je rekao da.
Da, apsolutno sam verovao Ogiju.
Odlučili smo u novembru 1995,
do novembra '96, bili smo javni.
Čak se i danas ne čuje da se IPO uradi u godinu dana.
Nisam bio toliko naivan,
znao sam koliko je Rusija komplikovana.
IPO sam video kao visok nivo zaštite za kompaniju.
To je bio moj glavni razlog da ga tražim.
Znao sam da će odlazak firme u javnost sa stranim
ulagačima doneti podršku američke vlade.
Oni bi zaštitili svoje investitore,
posebno jer su odnosi SAD-a i Rusije bili veoma jaki.
Sećam se, Ogi ga pamti bolje nego ja,
noć pre IPO.
Dok smo sedeli, odredili smo cenu.
Cena nadmetanja.
Postavite previsoko, niko neće da kupi,
prenisko – nikada ne znate.
Na kraju smo i dalje spuštali cenu, bila je velika žurba
da se kupe akcije. Mogli smo da postavimo nešto više.
Konkretno smo želeli da budemo sigurni da će,
kakvu god cenu postavili,
investitori zaraditi prvog dana.
Želeli smo da budu nagrađeni za poverenje.
Jer, imajte na umu, pre nego što smo
izašli u javnost da pronađemo banku, 13 banaka me je odbilo,
rekavši: "Ne, nećemo vas izvući u javnost".
Previše je star, previše sam mlad,
a to je Rusija. Da li se šalite?
Sećate li se šta se
desilo dve nedelje i dva dana na prezentaciji?
Bili smo na prezentaciji,
samo tri do pet dana daleko od cena,
sećate se šta je bilo u Rusiji?
Jeljcin je imao srčani udar.
Dve nedelje do puta.
Da je Jeljcin umro, IPO bi bio gotov.
Završeno je.
Svi se još pitaju,
"Da li će zaista i dalje ostati nekomunistički?"
Jer Jeljcin je jedini za koga je Zapad verovao
da će održati Rusiju nekomunističkom.
Imajte na umu da je samo tri godine ranije došlo do državnog udara.
Dakle, bez Jeljcina, niko nije verovao.
Ali oni su verovali, Zapad je verovao,
da će se vratiti u komunizam.
Tako da je to za nas bilo veoma dramatično da je sav
ovaj rad i jedan incident mogao da pokvari sve.
Srećom, bio je u redu. Imao je operaciju bajpasa.
Da.
Da, kako smo bili srećni!
Ovo je World News večeras.
Danas na Wall Streetu.
Da, to je Wall Street sa Rusima.
Nakon što smo našu kompaniju uvrstili na Njujoršku berzu,
njena kapitalizacija je dostigla 822 miliona dolara –
za samo pet godina, nakon što smo počeli od ničega u novoj zemlji.
Niko ne bi pomislio da je to moguće još 1990.
godine, osim možda Eda Saada, prodavača kozmetike
i Jegora Gajdara, prvog reformatora post-sovjetske ekonomije.
Dmitrij Borisovič?
Uprkos svim kritikama Gajdara, ispostavlja se da je bio u pravu.
Prošlo je samo četiri godine od 1992.
i po prvi put, jedna ruska kompanija
listira ruske hartije od vrednosti
na njujorškoj berzi.
Kada nam je bio potreban novac za razvoj
poslovanja, jednom smo živeli od bankarskih kredita.
Ali krediti u Rusiji su veoma skupi, i do 30% godišnje.
Kada je posao cvetao, i dalje je bio prihvatljiv.
Ali čim malo odete ka kamati,
ne možete razviti biznis na te kredite.
Trebali smo se boriti za pristup, kao i u ostatku sveta,
najjeftinijem kapitalu za rast poslovanja.
Ovaj najjeftiniji novac je na burzi.
Bio je prvi za kompaniju, prvi u istoriji.
U Ruskom carstvu je postojala firma
koja je izašla u javnost.
Po blagoslovu cara Nikole II,
obezbeđivanje kredita za
izgradnju železničke pruge Moskva-Vladivostok.
Ali ta kompanija se tamo odrekla nečega, obveznica ili
nečeg sličnog. I nije postojala sama struktura berze.
Željeznička veza.
Kao struktura razmene, bili smo prvi u istoriji.
Da. Uvek.
A šta smo im poklonili, da li je to bio samovar?
Tako da nam je car Nikola dao Zlatni samovar kada
su popisali obveznice.
I sedela je u njihovom kabinetu, jer je veoma vredan komad.
Ako odete na njujoršku berzu koja
je u njihovom upravnom odboru. U upravnoj sobi.
Dakle, iz toga smo dobili ideju da ćemo im dati samovar u Želu.
Ima slika toga. -Samovar Gzhel.
Imali smo rusku zastavu.
Dobijamo američku zastavu i imamo zastavu Beeline iznad balkona.
Cijeli Wall Street je zatvoren.
Radili smo razne kulturne događaje u Rusiji.
Po prvi put doveli smo
ruske plesače na berzu.
Na berzi smo imali ruske plesače.
Svi su prestali da gledaju. Bilo je neverovatno.
Sećam se Ogijevog oca, bio je,
po mom mišljenju, srećniji od Ogija.
Sećate li se završne reči svakog
govora koji smo održali za prezentaciju?
Koja je bila završna reč?
Sećate li se, na engleskom?
Rekli ste jednu frazu.
Pokušavam da se setim.
Znao sam ga napamet, zaboravio sam ga sada,
Podsetite me. -Podsetite me.
Da. „Radujem se…
Radujem se veoma svetloj budućnosti."
„Radujem se… “
„Veoma svetloj budućnost! “
Da!
Svaki govor je završio sa
„Radujem se veoma svetloj budućnosti. “
„Radujem se svetloj budućnosti. “
Da. To je bio njegov zaštitni znak. -„Radujem se… “
Takođe sam mahao rukama.
Moramo imati 120 prezentacija.
Kada si, Dmitrije Borisoviče, postao bogat?
Ne sećate se? -Ali on nikad ne misli tako.
Ja sam veoma loš sagovornik. Ne sećam se.
Ne, ne misli tako. Nikada nije bilo trenutka.
Ne sećam se.
Počinjem da se sećam.
Sada, samo sekundu. Sećam se onoga što pamtim.
Tako da sam prvi
put čuo da sam bogat.
Neko mi je rekao.
Upoznali smo momka po imenu Rožecin. Lenija.
Ponekad sam se vraćao kući ne sa aerodromske stanice metroa,
već sa stanice Dinamo, samo da bih prošetao parkom.
Ponekad bih čak i hodao do kuće.
Jednom sam naletela na Rožecin u blizini te stanice.
Pitao me šta radim. „Zašto? “
„Da li znaš koliko vrediš? “
Tada je za mene ova fraza…
Nisam uopšte razmišljao o tome.
A kada mi je rekao,
„Lutate sami, ali da li znate svoju vrednost? “
Nisam mogao da pomislim na prodaju VimpelCom akcija.
To nema nikakve veze sa bogatstvom.
Kako da prodam akcije? Bilo je nezamislivo.
To bi bilo kao da prodajete dete. Nezamislivo.
Smatrali su me bogatim čovekom,
ali samo po imenu.
Tako sam se osećao, dobro se sećam.
Da li vam je ovo vreme bilo lako?
Da li ste naišli na poteškoće, otpor ili pritisak?
Bog te blagoslovio, šta god da se desilo!
Početkom devedesetih, nakon pada Sovjetskog Saveza,
u Moskvi je zabeležen porast organizovanog kriminala.
Bila je to borba za „ zaštitu “ .
Bande su nudile zaštitu
i tražile akcije zauzvrat.
Zar nije bilo zastrašujuće?
Bilo je perioda kada je to bilo zastrašujuće.
Sećam se kada sam morao da uzmem obezbeđenje.
-Kada? -Neću reći!
Kasno uveče, tokom leta,
oko ponoći sam se vraćao kući,
pored metro stanice Rehnoy Vokzal.
Zaključio sam da je, na mnogo načina,
doktor Zimin bio naivniji od mene.
Napuštena ulica.
Taj kraj je u to vreme bio prazan.
Približila mi se gomila momaka,
nisam obraćao pažnju.
Odjednom, niotkuda,
izlazi par momaka iz ove grupe,
dođu do mene u apsolutnoj tišini i udare me u lice
bez reči.
Tiho. Bum!
Pokušao sam da se pomerim i ponovo sam udaren.
Pao sam i šutirali su me.
Završio sam sa krvlju po celom licu.
Takav sam se vratio kući.
Onda su počele da se slivaju razne teorije,
Bilo je očigledno da žele da me zastraše.
Hteli su da shvate šta su mogli
samo su me udarali u lice, ali su mogli i više.
Kroz to smo rutinski prolazili sa kriminalcima u našoj
kancelariji i jednom sam morao hitno da pobegnem u SAD.
Jedan od naših prvih partnera je zapravo ubijen,
iako je već napustio kompaniju.
Iako sam živeo u blizini Čikaga,
nikada nisam naišao na ovakvu vrstu nasilja.
RUSKA SUDBINA
Jeljcina već nema, a Putina je tu.
Šta si mislio o njemu?
O Putinu? -Da.
Sada se jedva sećam.
Mislio sam nešto kao:
izgleda kao dobar momak, ali je Čekista.
"Čekista" je stari naziv za sovjetsku tajnu policiju,
prethodnicu KGB-a.
Dim je ovu reč dobro znao od ranog detinjstva.
Oni nisu pristojni ljudi.
Imao sam neke neodređene sumnje.
Činjenica da je Čekista je očigledno velika upitnica.
Dobro jutro! -Dobro jutro!
Dmitrij Borisovič, dobro jutro!
Sedite.
Dobro jutro! -Dobro jutro!
Dobro jutro. -Dobro jutro.
FONDACIJA ZIMIN
1935. godine moj otac je uhapšen.
Za to sam saznao od moje druge majke,
moje dadilje, koja se sećala da je uhapšen i
ispričala mi sve o tome.
Ispričala mi je, skoro šapćući,
kako su došli po mog oca.
Samo da mama ne bi čula,
mama je zabranila da se govori o tome.
„Da je bar tvoj otac živ… “
Imali su ekipu koja je pila,
grickala i šalila se.
I to je neko prijavio.
Pročitao sam tu presudu.
Objavljeno je.
Šta čini ološa?
Ne iz ugla novinara, već iz ugla naučnika.
U životinjskom svetu, iz više razloga,
pojačana agresija je svojstvena mnogima, posebno muškarcima.
Agresija je pokušaj da se zauzme dominantna
pozicija u bilo kom odnosu sa drugima.
Postoje pojedinci u krdima koji ne mogu
pokazati svoju agresiju.
Slabi su, ne mogu da pomognu.
Jedini način da pokažu agresiju je
da se približe vođi, alfa muškarcu.
Tada pod njegovom zaštitom, kao stado majmuna,
mogu sebi da dozvole da napadaju jače jedinke.
Tako formiraju sloj prevlake oko lidera tokom vremena.
Jesmo se trebali upoznati?
Dim, tajni sovjetski radio inženjer i
intelektualac, rođen u porodici koja je označena kao „ neprijatelji države “ ,
izgubio je oca u Staljinovim zatvorima.
A ja sam Amerikanac, sin imigranata,
kojima je moja zemlja dala sve.
Činili smo se različitim.
Čak i dok Dim nije umro,
nismo mogli u potpunosti da objasnimo šta nas je spojilo.
Od samog početka, postojalo je poštovanje,
beskrajna lojalnost, strast i zajednički osećaj avanture.
Jednostavne ljudske kvalitete povezale su nas zauvek –
Dim je čak postao kum jednom mom sinu.
Samo se pojavilo na Fejsbuku:
„Šta su poslovni lideri radili kada su imali 18 godina?
Dmitrij Zimin, osnivač kompanije VimpelCom.
Dinastijska fondacija. Nagrade za prosvetitelje. “
U potpunosti sam zaboravio.
Pročitajte naglas?
„Proleće 1951.
naš veliki lider je još uvek živ, naš prijatelj i učitelj.
Živimo u komunalnom stanu u Boljšoj Afanasjevski
Pereulok sa redovima za pranje na slavini u kuhinji i toaletu.
Reč „toalet “ se tada nije koristila, barem ne u našem stanu.
Nije bilo ni toalet papira.
Možete biti u problemu ako slučajno okačite
novine sa portretom vođe u toaletu.
U stanu nije bilo kade i tuš kabine.
Već sam znao da želim da budem radio inženjer.
Završio sam tako. “
O, Bože moj!
Fotografisati sam počeo od malih nogu,
mislim da sam možda bio u sedmom razredu?
Pregovarao sam sa roditeljima za jednu noć.
Imali smo dve sobe.
Jedna mi je data. Nikom nije bio dozvoljen ulazak i izlazak.
Prozori su bili zamračeni.
Vukao sam kofere vode,
postojale su posebne kade.
Kad napravim planinu fotografija
prešao bih u kuhinju.
Komšije su razumele.
„Meni je bio najdraži televizor.
Jedini u našem komunalnom stanu.
Zaradio sam nešto popravljanjem prijemnika i televizora.
Ponekad bih bio oduševljen mislima i osećanjima koja
ne biste mogli da podelite sa mojim rođacima. “
Mama. Dolazili su iz mesta Dokšici.
Prezime je Dokšićki.
Pre svega,
još pre revolucije
linija Pale of Settlement se urušila.
Jevreji su pohrlili u Sankt-Petersburg i Moskvu.
Među njima je bila i mama.
Radila je kao stenograf i tipista. To je bilo veoma cenjeno.
Rođen sam uz zvuk pisaće mašine,
ona nas je oživela.
24 sata dnevno.
Nikada nisam video njene dokumente.
Jedino što stvarno nisam znao
je da je pre mog oca
bila udata. Nisam imao pojma.
Mama.
I njen prvi suprug je bio potlačen. Kao i moj otac.
Umro je.
Odvukli su je na ispitivanje.
Ne, kategorički se izbegavalo da se govori o političkim temama.
Naučila je iz svog iskustva.
Tamo…
Staljin je ime Rusije.
Odakle nekome ta ljubav prema gospodaru?
Svedoci smo nečeg apsolutno
ludog gde su ljudi počeli, ne samo da se plaše,
već i da vole svoje mučitelje.
Član stada se
plaši svog vođe jer može sve da mu učini.
Ali lakše mu je da preživi
ako počne, ne samo da se plaši, već i da ga voli.
Lakše mu je da živi, lakše je da se reprodukuje,
ako voli svog mučitelja.
Kakvi su tvoji utisci, iskreno ,
o poslednjem putovanju naših života?
Ugodno.
Da.
To mi daje pravo da pušim cigaretu.
Kompromis.
Jedna cigareta, Maječka, u redu?
Jedna cigareta.
Idem po cigaretu ako je uopšte imam ovde.
Tada ću da dozvolim
sebi zadovoljstvo da te udaram.
Dobro.
Nema više ničega što bi moglo da ugrozi moje zdravlje.
A ti mi uskraćuješ sreću. Zbog čega?
Zašto? Kakav je to dug život?
Ono što je važno je kvalitet života.
Kvalitet.
Da uskrati sebi
zadovoljstvo zarad boljeg zdravlja?
Zašto?
Za šta je to zdravlje onda?
Da živite dugo?
Koliko duže? Zašto?
Za šta?
Da li se može postići fizička besmrtnost?
Mislim da nije tako.
Produžavanje života može biti nemoralno.
Ne možete to da uradite.
Obnova života, promena života je
apsolutno neophodna za njegov nastavak.
Ona je jednako destruktivna kao i konstantna, nepromenljiva moć.
Setimo se „Borodina“.
Hajde.
„ Starče, da li smo imali razloga
Kada je Moskva uništena u požaru
I predana francuskom udaru?
Starosedeoci pričaju o nekim okršajima
I dobro se sećaju tih dana!
Sa razlogom cela Rusija
Peva o Borodinu!"
Niko ne zna ništa o tome kako sam
se venčao sa Majom Pavlovnom.
Imao sam drugara Valer Šotin,
kampovali smo zajedno.
Rekao je: „Idemo na kampovanje,
imam prijatelja koji je arheolog i organizuje ekspedicije.
Možete ići na kampovanje, a oni će vam platiti. “
Negde u pokrajini Novgorod.
Tamo sam bio angažovan kao šofer.
Mnogo mi se svidelo.
Vozač se smatrao veoma poštovanom osobom.
Mesta gde je Maja sprovela svoja iskopavanja su
apsolutno neverovatna.
Rodbina mog oca.
Moj pokojni otac.
Živeli su u selu Lošinka,
koje sam pamtio kao jedno
od najradosnijih mesta mog detinjstva.
Ova kuća u Lošinki bila je puna knjiga.
Knjige su sve što je
ostalo od veoma bogatih, tada nisam shvatio,
kasnije sam saznao da je porodica Zimin veoma bogata.
Apsolutno moramo da razumemo našu istoriju,
koja se još nije dogodila.
Pre oko 100 godina imali smo
tu katastrofu u našoj zemlji.
To je u suštini uspon Čekista,
komunista,
koji su tamo još uvek na vlasti, makar i prerušeni.
To je osudilo zemlju na vrlo
skroman niz postignuća.
Moj deda je bio veliki proizvođač.
To su zaista bili ljudi sasvim drugačije kulture.
Aleksandar Gučkov,
predsednik parlamenta,
bio je rođak moje bake.
To je očigledno držano u tajnosti u porodici.
Sećam se nekog vremena pred kraj Drugog svetskog rata,
tetka Lena mi je rekla
da je u nekim njenim dokumentima, gde ste morali da
navedete rođake, pažljivo ispravila
jedno slovo u svom prezimenu: Gučkov Tučkovu.
Bio je predsednik Privremene vlade,
Predsedavajući Carske Dume,
bilo je nezamislivo biti
vezan za takvog čoveka.
Naravno, cela afera je zataškana.
Od ove dinastije mi je ostala jedino Enciklopedija
Brokhausa i Efrona.
Potpuno nepotrebna knjiga.
Mislim da ono što me najviše
deprimira,
što budi osećaj tuge
možda nije čak ni povijest te određene obitelji.
Imam utisak da je Rusija oborena pri uzletanju,
da to nije bila samo moja sudbina.
Hiljade i hiljade drugih porodica.
Ogromna tragedija se dogodila u istoriji zemlje,
Rusija je pala u uzlijetanju.
Emigracija Zvorikin koštala je Rusiju, jer je televizija
izmišljena u SAD, a ne u Rusiji,
koštala je Rusiju, bio sam šokiran saznanjem,
višestruko više od vrednosti godišnjeg BDP-a zemlje.
Isto je i sa Sergejem Brinom, mladićem…
Suosnivač je Google-a, za naše gledaoce.
Procenjuje se da košta 2–3 puta godišnji budžet Rusije.
Da nije bilo ovih tragičnih događaja,
ovo bi bila jedna od najvećih zemalja sveta,
koja se ponosi ne brojem proizvedenih tenkova,
već životnim standardom u zemlji.
I sve je uništeno, streljano.
Ili su emigrirali.
Koje godine sam završio srednju i upisao fakultet? Zaboravio sam.
Diplomirao sam 1954.
Pa, mladi ste.
Tri godine ste stariji.
U potpunosti sam zaboravio.
Završio sam prvi razred…
1941–1942…
1942. završio sam prvi razred.
Dakle, 1952. godine, 10 godina kasnije završio sam srednju školu.
1952. počeo sam da studiram.
Već sam jednom rekao…
da je moj život zaista postao takav kakav jeste
nekom srećnom slučajnošću:
majka me naučila u svoje vreme,
kada sam imao 15 ili 16 godina,
kada sam popunjavao prve upitnike,
nikada nisam napisao da je moj otac bio potlačen.
Pisao sam da je umro kada sam imao 2 godine.
Bilo je istina,
nisam pisao gde je umro, a umro je u Gulagu.
Inače ne bih video
ni vazduhoplovni institut ni radio.
Mama je to nastavila.
Samo sam prošao kroz to,
popunio obrazac i napravio sebi kopiju.
Nakon toga sam uvek pisao istu stvar na svakom obrascu.
MOSKOVSKI ZRAKOPLOVNI INSTITUT
Nikada se nije pojavio.
U mom pasošu piše da sam Rus.
Ovo je važan podatak u mojoj biografiji.
Nisam siguran, da sam se prijavio kao Židov,
da bh vidio elitni radarski fakultet.
Protujevrejsko pogromsko raspoloženje se osetilo.
Institut je bio na stanici metroa Sokol, završna stanica,
a ja sam morao da idem tramvajem.
Ponekad sam hodao, ponekad išao tramvajem,
ali sam počeo da se plašim vožnje tramvaja.
Osećaj pogroma visio je u vazduhu.
Nisam mogao poreći da imam jevrejsko lice,
pogotovo ako sam bio sa mamom, koja je očigledno jevrejka.
Ovo poniženje je bilo
zaista uznemirujuće.
Krug koji sam gravitirao ceo život,
počevši od školskih godina,
od 59. škole u Starokonyushenny Peruoloku,
pa u Institutu, i tako dalje.
Malo se sećam bilo kakvih
drugih razgovora o moći osim…
odbijanja.
Nezadovoljstvo.
Ogorčenje.
Ljudi koji su zainteresovani za nauku,
razlikuju se u svim industrijama.
Svi oni nekako bivaju nazvani disidentima.
U suprotnom, nauka ne može da se uradi.
Zašto je toliko disidenata došlo iz fizike,
a daleko manje iz humanističkih nauka?
Naviknutost na sistemsko razmišljanje,
na konspiraciju, zašto je?
Valjda, bar za one koje poznajem,
odavde i tamo među fizičarima.
Vidiš, možda zato što u
egzaktnim naukama kao što su fizika, matematika,
postoji neka vulgarnost u onome što ću reći.
Mislim, oni zahtevaju apsolutnu iskrenost.
Inovatori, po pravilu, nisu konvencionalni ljudi.
Različiti su. Oni su neistomišljenici.
Ovi ljudi su strastveni i malo ih je.
Način na koji žive i šta
stvaraju ne određuje samo novac.
Nećemo uspeti ako ne razvijemo
poštovanje protivljenja drugim ljudima.
1953. Dobro se sećam Staljinove smrti.
O, Bože moj!
Ne znam da li je to bila tragedija,
farsa, podsmeh, nisam čuvao papir kada je otac rehabilitovan,
majka je dobila platu,
ne sećam se da li je bilo, dva ili tri meseca.
Bila je histerična.
To se desilo u isto vreme:
dobili smo njegovu rehabilitaciju i platu.
NAPRED U PROŠLOST
RUSKA FEDERACIJA
Činjenica da je Čekista je očigledno velika upitnica.
Da li će Rusija koristiti
vojnu silu bez sankcija UN-a?
Uvek ćemo se striktno
ponašati u okviru međunarodnog prava.
Recimo ovako: to što se sada dešava čini me tužnim.
Ono što se sada dešava u
zemlji tera me da plačem.
Osećaj je kao da smo postali druga zemlja.
Onda je bilo vreme za nadu,
a sada se radi samo o preživljavanju.
Sećate se sastanka biznismena na koji je Putin došao?
To se desilo mesec dana nakon hapšenja Khodorkovskog,
u oktobru 2003.
Mihail Khodorkovski, tad najbogatiji Rus, bio je
zatvoren 10 godina.
A sad jedan od lidera opozicije, živi u Londonu.
Kad je Putin rekao: "Sve je u redu, možete da se opustite".
Čuveni kongres Ruske unije industrijalaca i preduzetnika,
koji je pozdravio Putina ovacijama.
U jednom novinskom članku naslov je bio:
"Glasan i dugotrajan aplauz,
svi ustaju da izbegnu odlazak u zatvor."
Šta se tamo dešavalo?
Ogi može da doda nešto.
Uglavnom smo bili u Moskvi.
Poslovalo se u Moskvi.
Uložio sam mnogo truda u to vreme,
boreći se za dozvole za regione.
Morali smo da se proširimo i na druge regione.
To bi koštalo mnogo.
Vrlo brzo mi je postalo jasno da
ćete za razvoj kompanije morati da potrošite novac.
I da bih izgubio kontrolni interes.
Ako moram da razblažim kontrolu za rast kompanije.
Napustiću posao.
Zašto ste odlučili da napustite kompaniju dok je eksplodirala?
-Bilo je to 2001. godine, sećam se. -Odluka je bila informisana.
Veoma važan faktor je
bio da se situacija u politici promenila.
Bilo je mnogo faktora,
a oni su se skupili istovremeno:
uspon Putinove posade iz Sankt Peterburga
i pojava određenih zvaničnika koji
su se našli u sukobu interesa.
S jedne strane su regulisali poslovanje,
a s druge strane su i sami bili biznismeni.
Putinov saveznik Leonid Rajman, ministar komunikacija,
osuđen je 2008. na Devičanskim ostrvima.
Sud u Cirihu je utvrdio da je počinio zločine ruskom zakonu.
Postoji takmičar koji dobije sve.
Neće vam ništa dati.
Da, to je bio ćorsokak.
Shvatio sam da se suočavamo sa intervencijom vlade koja
želi da naškodi poslovanju.
Videli smo to.
Reiman je bio ministar,
a u isto vreme je imao vlastitu mobilnu kompaniju,
u Sankt Peterburgu.
On je agresivno pomogao da se razvije kompanija u kojoj je
bio akcionar, to čak nije bilo ni veoma tajno.
Štaviše, čim je postao ministar,
ova kompanija je dobila besplatnu licencu za celu Rusiju.
Što je, naravno, potpuno nezamislivo.
U tom smislu, bilo je očigledno
da gubimo konkurentnost upravo
zbog besramnog korišćenja administrativnih
resursa za njegovu kompaniju.
Bila je to čista razbojništva.
Bio je ministar i vlasnik biznisa, a
administrativnu moć je koristio za dobro kompanije.
Bilo je očigledno i nisam mogao ništa da uradim po tom pitanju.
Bili smo meta i napadani.
Ali bavljenje ovakvim problemima
se razlikovalo od organizovanog kriminala iz devedesetih.
Vrsta ludila i intenzitet su se promenili.
Sve mi je bilo jasno.
I gotovo istovremeno sa
prodajom akcija, a suštinski prenos kontrole
je bio i moja ostavka.
Mislim, sve je dovelo do toga.
U svakom slučaju, odlučio sam da radije uradim
to sam nego da mi uradi neko drugi.
Sve se to dešavalo korak po korak,
postepeno smo dolazili do tačke
gde više nismo federacija,
već unitarna država.
Ustav je potpuno nefunkcionalan.
U istim rukama je i politička moć i kontrola nad svim granama vlasti:
sudskom,
izvršnom i zakonodavnom.
A glavni finansijski prihodi koji dolaze od nafte su u tim istim rukama.
Sećam se Borisa Nemcovog,
čoveka koga poštujem…
Boris Nemcov, bivši potpredsednik ruske vlade
i lider opozicije,
ubijen je 2015. godine naspram Kremlja.
…rekao je da će da sedi u otporu kada bude intonirana
državna himna.
Sve je bilo veoma bolno i za mene.
Tako je razmišljao.
Bio je dovoljno pametan da kaže da je vreme.
Vreme je.
I to je bila veća odluka koju nismo doneli sa VimpelCom-om.
Govori: „Završiću komercijalne aktivnosti.
Radiću samo filantropiju 100%.
Neću više ništa da radim. “
Što je izvanredno.
Potpuno nova karijera.
Potpuno novi život.
Možda.
Moji prijatelji!
Sledeća velika faza mog života bila je penzija.
Od 2001. do 2016. godine, to je filantropija,
to je Fondacija Dinastija.
Nisam bio milijarder.
Bio sam milioner, čak i multimilioner,
ali nisam bio milijarder.
Ukratko, napravoo sam fond
gde sam dao 90% svog novca.
To je bilo pod vrlo strogim uslovom
da korisnik tog novca ne mogu biti ja,
niti moji naslednici, niti bilo koji od mojih rođaka.
Samo u dobrotvorne svrhe.
Moj sin i supruga su podržali ovu odluku.
Kada sam dao sav svoj novac ovom fondu,
on više nije bio moj.
Da je bio, jelo bi me iznutra.
Koji vrag?
Kad odlučiš, pokloniš.
-Shvatam. -Spali most.
Počeo sam da pravim Dimovu fondaciju,
vodeći računa da bude transparentna i da traje zauvek.
RUSIJA
Dim je odlučio pokloniti 90% svog bogatstva.
Oduzimao je čak i novac sinu,
ali ga to uopšte nije pokolebalo.
On je podržao ideju.
Tada niko nije poklanjao sav novac,
osim Vorena Bifea, koji je to uradio kasnije.
Fondacija funkcioniše na osnovu uputstva koje
je napisano od samog početka,
gde je napisano da je fondacija posvećena podršci ne
čak ni nauci već naučnicima.
Posvećen je podršci pametnim ljudima.
Na polju nauke lakše je
identifikovati talentovanu, inteligentnu osobu nego u drugim oblastima.
Potrošnja novca. Na šta sam potrošio novac?
To je bila zaklada dinastije.
Bila je to Nagrada za prosvetitelja,
koja postoji i danas.
Bilo je zaista sjajno.
Osećam se kao časan čovek.
U mitologiji, verovatno ne samo u našoj ruskoj mitologiji,
proces stvaranja novca
smatrao se nekakvim grehom.
VimpelCom je, naravno, zarađivao novac,
bio je uvršten na berzu.
Ali to je bilo povezano sa nekom vrstom radosnih, laganih emocija.
Ništa kao Mephistophelesovo „Ljudi umiru za metal.
Sotona tamo vlada loptom. “
Ništa nije bilo tako.
To nije bilo destruktivno, ali je bio nov i vrlo zanimljiv,
skoro sveti čin.
U Rusiji sam video mnogo uspešnih biznismena
i bogatih ljudi.
Video sam da mnogi od njih zarađuju ne da bi postali bogatiji,
već hladniji od svih drugih.
Video sam kako novac postaje sredstvo
za približavanje moći.
Ali ni moć, ni konstantna konkurencija alfa-muškaraca
nikada nisu inspirisali Dim.
Morao je stvoriti nešto jedinstveno, što će donijeti stvarnu promenu.
Mnogi ljudi koje sam
upoznao imali su liderske kvalitete i talente kao i Dim,
ali Dim je
imao nešto drugo: slabost, veliko srce.
Oduvek sam gledao…
moj rad na prilično sebičan način.
Radim ono u čemu uživam.
Sudbina je učinila da činim dobra dela i donela mi najveće zadovoljstvo.
Hvala Bogu za to.
Čovekoljublje i sve to.
Mogu samo da budem zahvalna sudbini što mi je
dozvoljeno da radim ovaj posao i uživam u njemu.
Ja sam hedonista.
Usput, jedini Rus koji je
ikada primio Karnegijevu medalju časti.
Šta?
Jedini Rus koji je ikada osvojio Karnegijevu medalju.
Da.
Za filantropiju. Zaboravio sam.
Da, da. Zaboravio sam. Da.
Za filantropiju.
Kad je Dim prodao svoje akcije,
postepeno sam prodavao i svoje.
Vratio sam se kući i odlučio da postanem policajac.
Kao dete nikada nisam sanjao da ću biti policajac.
Dragi prijatelj iz Čikaga bio je
u neprofitnoj policijskoj helikopterskoj jedinici.
Zamolio me da im izgradim poslovni model,
kako ne bi stalno morali da prose za novac za gorivo.
Počelo je kao poslovni zadatak,
ali me jednom načelnik pitao da li želim da budem policajac.
Rekao sam: „ Da. “ Ali proveo sam 9 meseci na policijskoj akademiji
kao kadet, iako sam imao 44 godina, a svi ostali 20.
Sada verovatno sebe vidim kao policajca,
poslovnog čoveka.
To je u stvari značka koju nosim sa svojom uniformom.
Moja zvezda je broj sedam.
Imamo 11,000 policajaca u stanici u Čikagu tako da
sam ja broj sedam.
U policijskoj tradiciji,
kada trenirate jedni sa drugima,
razmenjujete značke.
Prošli smo kroz neverovatne treninge
zajedno u biznisu.
Zato želim da podelim ovu sa vama.
Posete Moskvisu postajale sve ređe.
Kao i većina stranaca,
značajne promene nisam primetio do 2014. godine.
Video sam samo kako biznis raste.
Ali sve se promenilo kada je Rusija anektirala Krim.
Tada sam shvatio da je Dimova vizija budućnosti
njegove zemlje potpuno suprotna novoj putanji Rusije.
Ja, mi, sa velikim interesovanjem pratimo sve što se dešava u Ukrajini.
Molimo se da se uspe!
Izuzetno je važno da je izbor čist.
To je u politici,
d a sve uspe.
To se ne tiče samo vas,
već i nas.
Bio sam sumnjičav prema našoj vladi i ranije,
ali Krim je bio pravi udarac.
Krim je bio…
neka lična uvreda.
Kako bi se to moglo desiti?
Garancije su date Ukrajini.
Garantovanje integriteta.
Potpuno prekršen.
Dinastijska fondacija je označena kao strani agent.
To je, iskreno, bio šok za mene.
Nakon desetina knjiga koje su objavljene,
nakon sume novca koja je uložena
u nauku i podršku mnogim projektima.
Kako si se osećao kada si čuo za to?
Osećao sam ozbiljnu uvredu.
Vidim.
Fondacija Dmitrij Zimin je jedna od prvih
proglašena stranim agentom 2015.
Završio je programe za hiljade nastavnika i naučnika u zemlji.
Svaki primalac toga od stranog agenta je rizikovao da bude označen.
Zbog toga, Zimin više nije mogao da investira
zaradu iz Rusije u svoju zemlju.
Uvređen.
„Bože, kako je moguće?
Ja sam odavde, iz Arbata.
Šta se dešava?"
Bio je prezren.
Valjda.
Po zakonu, trebalo je da svuda stavim, kako se zove, pečat,
da označim stranog agenta.
Ako fondacija…
prikupi novac za neku božansku aktivnost i onda joj se kaže
da je označena kao strani agent,
to je nekako razumljivo.
Ali kada fondacija, koja ne prikuplja već
donira novac, mora da kaže da je strani agent,
to je apsolutna besmislica i ruglo.
Meni to nije imalo smisla.
Sve je to vrlo tužno.
Sve je vrlo tužno.
Suština problema je bila u tome što je moj
sin Boris finansirao opoziciju.
Da li ste zaista finansirali slanje Navaljnog u inostranstvo?
Da. Možda ga je Boris finansirao, ali novac je bio moj.
Hoće li se vratiti i treba li se vratiti?
Mislim da će se vratiti. On je hrabar čovek.
Iako nisam siguran da je to neophodno.
Šta sada treba da uradi, iz vaše perspektive?
On mora da
uradi sve kao i do sada:
govor, pisanje, disidencija.
Aleksej Navaljni, ruski lider opozicije,
ubijen je u ruskom zatvoru 2024. godine.
2021. godine, sa 88 godina,
Dim je krenuo u inostranstvo da poseti sina Borisa,
koji je pobegao iz Rusije kako bi izbegao politički progon.
Nedugo nakon Dimovog odlaska,
njegova unuka je primila poziv namenjen njemu,
pozivajući ga na ispitivanje.
To je mračni odraz trenutne klime Rusije:
Dim se verovatno ne bi mogao vratiti
da nije uhapšen.
Dimovo životno putovanje isprepleteno je sa kompletnim
istorijskim ciklusom u Rusiji 20 veka.
Nakon skoro 100 godina od prvog
razdvajanja Dimove porodice,
ponovili su to.
Dmitri Borisovič.
Dobro.
Držite ovo.
Uskoro odlazimo.
Hajde da to uradimo.
Hajde da to uradimo pre odlaska.
Hajde.
Hvala vam.
Volim Moskvu. Moskovljanin sam.
Često mi nedostaje
Moskva čak i sada.
Ali u isto vreme, kada čujete vesti…
čežnja za Moskvom
počinje da se bori…
sa sopstvenim zdravim razumom.
To je jedno od najdepresivnijih osećanja…
Imao sam u poslednje vreme.
Ja sam Arbat.
Ceo moj život je tu.
Upravo ovde vidim najlepša mesta.
Ali istovremeno, nema mesta gde…
imam taj…
neverovatan nostalgičan osećaj kao kada
šetam ulicama Arbata.
Sivcev Vrazhok, Starokonyushennaya, Vlasyevsky.
Priča o tome čini da zvuči banalno.
Ne možete to zaista da opišete.
Ne možete doživeti ova osećanja,
bez obzira na to koje lepo mesto posetite,
Rim, London.
Prelepi su!
Ali taj osećaj…
života koji je proživljen, samo je tu.
"Da, smiruje se – ostavio sam
Moja rodna polja zauvek
Neće više šuštati topole
Na meni njihovo krilato lišće
Stara kuća tone dole bez mene
Moj stari pas je umro pre mnogo godina
Bog me je osudio da umrem
Progonstvo na ulicama Moskve"
Patriota sam u smislu da
se ne stidim ni jedne zemlje na svetu kao
što sam svoje zemlje.
Možda se užasavam, osim drugih, ali se stidim samo svoje zemlje,
ni jedne druge.
Patriotizam ima različite aspekte.
ljubav prema plemenu, ljubav prema vođi,
koji može biti okrutan, ali koji je vođa.
Ova ljubav se vrlo brzo pretvara u ksenofobiju,
u mržnju prema komšijama.
Tu je opasnost.
Dakle, ovaj kompleks zvao se patriotizam u kamenom dobu,
a onda je postao ljubav prema državi,
ljubav prema vođi.
Postoji još jedna vrsta patriotizma.
To je kao da volite svoje roditelje,
to je kao da volite svoje rodno mesto,
nežna ljubav prema najbližem okruženju.
Koje zanimljivosti možete
uzeti i doneti u svoju zemlju?
Dakle, prva ljubav je ponosna ljubav. Ponos za svoje pleme.
Drugi tip potiče od učenja iz sveta.
To su dve vrste patriotizma.
Odavno sam izgubio veru.
Razumem da živimo u autoritarnoj državi
sa svim posledicama koje to povlači.
I politički sistem koji nijedan izbor neće promeniti.
Da li investitori treba da
budu oprezni kada ruske trupe ulaze u Ukrajinu?
Oni su pričali o mogućem ulasku ruskih trupa u
Ukrajinu početkom godine, mi smo izveli vežbe Zapad 2021,
ali kao što vidite, to se nije desilo.
Niko
ne bi trebao dugo biti na vlasti.
On ne sme imati apsolutnu moć.
To je veliko otkriće:
podela vlastii sukcesija vlasti.
Ratovi se dešavaju samo kada neko vlada na neodređeno vreme.
Doneo sam odluku da sprovedem specijalnu vojnu operaciju.
Planovi ne uključuju okupaciju ukrajinskih teritorija.
Šta je potrebno da bi počeo rat između Engleske,
Francuske i Nemačke?
Najjednostavnije: lider za ceo život.
To je rat!
U svetu postoji oko 200 država.
Neke od njih imaju nuklearno oružje u
sve većem broju.
Neke od njih su u stanju
divljeg neprijateljstva sa svojim komšijama.
U nekima od njih postoje autoritarni režimi,
gde se odluka o korištenju oružja
ili uništavanju omraženog komšije
praktično svodi na jednu osobu.
Ljudi se pitaju koliko jedan takav svet
može biti stabilan za sto godina?
Može li biti stabilan?
Izgleda vrlo nestabilno.
Što se tiče nuklearne eskalacije:
nikada nismo započeli ovu retoriku.
Imamo naše taktičko nuklearno oružje
koje je tri do četiri
puta snažnije od bombi koje koriste
Amerikanci u Hirošimi i Nagasakiju.
Tri do četiri puta jači.
Imamo ih mnogo više nego
u Evropi,
čak i ako Amerikanci donesu svoje iz SAD-a.
Još uvek imamo mnogo puta više.
Agresiju na Rusiju bilo koje nenuklearne države,
ali uz sudelovanje ili potporu nuklearne države,
smatra se njihovim
zajedničkim napadom na Rusku Federaciju.
Uključujući ako neprijatelj, koristeći konvencionalno oružje,
stvara kritičnu pretnju našem suverenitetu.
Samo društvo koje je u
stanju da svoju ljubav prema narodu
zameni ljubavlju prema ljudima.
Samo takvom društvu može se garantovati dugovečnost.
Društvo prožeto mržnjom ne može biti
stabilno i održivo.
To je ogroman izazov pred nama.
Samo ljudsko društvo može
očekivati da postoji dugo.
POSLEDNJE PUTOVANJE
Shvatio sam da je ovo moje poslednje putovanje.
Uostalom, imam 88 godina.
Gotovo sigurno.
Sve u svemu, osećam se prilično dobro.
Oče, srećan sam što smo svi ovde.
Iskreno, nisam ni pomislio da je to moguće.
Hvala vam Ogi što ste došli ovde.
Mislim da ste me pre desetak godina zamolili
da napišem knjigu o
VimpelCom-u i mojoj perspektivi, mom iskustvu.
Mnogo sam bliže pisanju. Još nisam napisao,
još nisam objavio, zapravo sam napisao…
Pri kraju sam, otprilike još jedno poglavlje.
Pre leta kući,
Dim mi je dao svoju ažuriranu autobiografiju
i irpičao sam mu o skoro završenu knjizi
o našoj istoriji.
Za par meseci, kad je Rusija bombardovala Kijev,
uništavajući čitave gradove i porodice,
Moraću da promenim kraj.
Ruski deo kompanije koji smo Dim i ja osnovali pre 30 godina
nikada više neće biti deo globalne poslovne sfere,
dok su ukrajinske i međunarodne filijale
nastavile da napreduju i posluju.
Vratio sam se u upravni odbor
da oživim pionirski duh koji nas je definisao 1991. godine.
Tokom treće nedelje rata, prvi put sam otputovao u
Ukrajinu u privatnoj policijskoj misiji.
Posvetili smo se pomoći
Ukrajini i od tada volontiramo tamo.
Potpišite na ruskom i onda ću prevesti na engleski.
Dobro.
Kada ste spremni. -Jedan trenutak.
Boris, tako mi je drhtava ruka,
nisam uspeo da pišem već godinu dana.
U redu, potpisaću. -Dobro, ti.
Da kažem ovako, ispravljajte me,
„Dragi Augie… “
„Dragi Ogi, molim te da smatraš sebe
koautorom ove knjige
kao što si koautor moje sudbine. “
Dobro rečeno. -Opa.
Koautor mora biti zajedno.
Kako si postao koautor moje sudbine.
Ne mogu. Prokletstvo!
Možete.
To će postati tako ružno, ne mogu to da uradim.
Kasnije. Potpišem kasnije.
Dobro. -Dobro.
Užasno, hvala!
Pročitajmo nešto.
„Pozdrav, prijatelju
Dragi moj, ti si u mom srcu zauvek
Predodređeno je da se rastanemo i Da se jednog dana ponovo sretnemo
Oproštaj, prijatelju – nema rukovanja
Nema suza, nema obrva
Nema ništa novo u umiranju u ovom životu
Niti je življenje novije“
Neposredno pred kraj,
Dim je okupio tim kolega, naučnika i intelektualaca na Kipru.
Dugi niz godina su radili sa Dimovom fondacijom.
Tamo su zamislili nove filantropske ciljeve.
Na radost učenja, na prosvetljenje,
koje je dobro ne samo za prosvetljene, već
i za one koji prosvetljuju.
Čestitamo!
Neposredno pred Božić 2021.
otišao sam sa Dimom i Borisom na njihovo poslednje putovanje u Švajcarsku,
gde je eutanazija legalna.
Dim je odlučio da se podvrgne ovoj proceduri pre 2022. godine.
To je zdravlje i blagostanje, zar ne?
On je pokušao da napusti ovaj svet mirno
posebno, u pravom trenutku –
njegov osećaj za vreme je bio izvanredan.
Bili smo veoma različiti po mnogo čemu:
Dim je bio nepokolebljiv ateista,
a ja hrišćanin sa verom u Boga.
U početku mi je bilo gotovo nemoguće da se pomirim sa njegovom smrću.
Uprkos mojim pokušajima da ga odvratim,
ostao je odlučan i u žurbi.
Obojica smo delili veru u značaj slobodne volje
i apsolutnog vladanja
pojedinca nad sopstvenim postojanjem.
Mislim da je to pomoglo da prihvatim.
To je oproštajna fotografija.
Ovo poslednje putovanje označava
kraj moje lične priče sa Dimom i post-sovjetskom Rusijom.
Istorija koju smo podelili je zaokružena.
Sve što je postignuto
tokom kratkog prijateljstva SAD-a
i Rusije sada se
poništava – osim naše veze.
Da sam mlađi, da sam mlad…
Mislim da je jedan od
najvažnijih zadataka koji
svaki pismen čovek inteligentan, ima
je da obrazuje.
Generalno govoreći, biti starac nije sjajno,
noge me ne slušaju.
Uvek nešto postoji.
Da.
Ali postoji određena pozitivna strana stvari,
jer vidite svoj horizont
i želite da viknete: "Ljudi, morate da živite".
Mislite o tome!
Za tačno dva meseca, februar 2022,
Rusija je napala Ukrajinu.
Maya je nadživela Dima za godinu dana.
Sahranjeni su na Kipru.
Zimin fondacija nastavlja da podržava nauku i naučnike na
Univerzitetu Tel Aviv, Technionu i Državnom univerzitetu Arizone.
Od 2022. radi u Ukrajini da podrži
srednjoškolsko obrazovanje na prvoj liniji
fronta i obnovi biblioteke i škole.
Ne možemo imenovati kolege iz Rusije
koji su radili na ovom projektu, zbog njihove bezbednosti.