Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Alexej Navaľnyj. 23. decembra 2021. Z trestnej kolónie č. 2 (IK-2) Pokrov:
„Keď som stretol Dmitriho Borisoviča Zimina na rôznych podujatiach,
vždy som si pomyslel: aká úžasná osoba.
Keby som si nebol istý,
či naozaj existuje, myslel by som si, že je stvorený byť vzorom.“
Tento starý muž je Dim.
Je Rus a ja som Američan.
Priatelíme sa viac ako polovicu môjho života.
Spoznali sme sa na sklonku kolapsu Sovietskeho zväzu,
keď mal Dim 58 rokov, toľko, čo teraz ja.
MOSKVA, RUSKO
Som Dmitrij Zimin. Objavil som sa v programe,
ktorého meno som už zabudol, ale na tom nezáleží.
Mimochodom, narodil som sa v roku 1933.
Toto je zaujímavé:
bol Američan, dosť mladý na to, aby bol mojím synom,
a stali sa z nás priatelia na celý život.
Jeho ruština je taká dobrá ako moja angličtina,
čiže veľmi zlá.
EURÓPA
V decembri 2021, týždeň pred Vianocami,
mi zavolal Dimov syn Boris.
Naliehavo ma zvolal z Chicaga
do Dimovej spálne v prenajatom byte na ďalekom Cypre.
To je z kongresu, pri senátorskej kancelárii.
Tam nám Dim povedal svoj plán:
na konci roka
podstúpi eutanáziu vo Švajčiarsku.
ZÁVEREČNÉ SCÉNY ŽIVOTA A ČASU
Žiadal som o pochovanie v lyžiarkach.
Tu je základný kameň, tu obrázok
a nápis:
„ Tento užívateľ bol odpojený.“
V roku 1992, počas krátkeho obdobia priateľstva medzi našimi
dvoma superveľmocami,
sme vybudovali veľmi úspešnú spoločnosť - VimpelCom.
Bola to prvá ruská spoločnosť s akciami mimo Ruska
a prvá telekomunikačná startupová
spoločnosť s akciami na newyorskej burze,
vďaka čomu sme obaja nezávisle bohatí.
Pred 30 rokmi sme sa spájaním ľudí
tešili na veľmi svetlú budúcnosť.
Dva mesiace po smrti môjho priateľa vtrhlo Rusko na Ukrajinu.
Potichu som bol vďačný, že sa toho Dim nedožil.
Že nebol svedkom hrôz, ktoré napáchala
ruská armáda v okolí Kyjeva.
Prosperujúca budúcnosť Ruska, Dimovej krajiny,
a Ameriky, mojej domoviny,
o ktorej sme snívali v 90. rokoch, bola fuč.
Náš príbeh sa stal dojemnou kronikou
kolízie medzi americkým snom a ruským osudom.
TRI MESIACE PRED DIMOVOU EUTANÁZIOU
Keď pozerám tento záznam, neviem, čo si z neho vziať.
Dal nám Dim indície o svojich plánoch?
Mohli sme na to prísť?
Toto je pravdepodobne moja posledná cesta.
Dom nás v septembri pozval
na svoju „ poslednú cestu“.
Predpokladal som, že chce zažiť ešte jedno dobrodružstvo.
Možno plavbu loďou?
Dim opustil Rusko v januári 2021,
práve keď zatkli ruského opozičného vodcu Alexeja Navaľného.
Dimova rodina viac ako 12 rokov finančne podporovala Navaľného
spolu s ďalšími iniciatívami, ktoré ich krajina ostro odmietala.
V Rusku bol Dim jediný, kto túto prácu otvorene vykonával.
Môj drahý Augie, ani trochu si sa nezmenil,
odkedy som ťa naposledy videl.
Tri mesiace pred asistovanou samovraždou
si nikto neuvedomil, že Dim mal starostlivo naplánovaný
každý detail svojich posledných dní.
Dostať na loď jeho manželku Mayu nebolo ľahké,
no veľa to preňho znamenalo.
Pozval aj kamaráta, filmového režiséra,
aby zachytil cestu a zanechal spomienky pre vnúčatá.
- …fotku, ktorú som stratil. - Áno, tvoja fotka.
- Áno. - Áno.
To je podarené.
Pamätáš si všetko!
- Pamätáš si to. - Áno, pamätám si to.
Je to výborné.
Vzadu sú plexysové systémy. Sú tam.
Môžem rozpovedať tvoj príbeh, Dim?
Viem, že by súhlasil.
Veľa som premýšľal o tom, prečo sa rozhodol ukončiť svoj život
vo vlastnej réžií a prečo pred rokom 2022.
Dim mal nevyliečiteľnú rakovinu.
Začínal strácať pamäť, čo ho vystrašilo.
„ Aký zmysel má život bez spomienok? “ pýta sa Dim.
Najviac sa však bál,
že bude svedkom vypuknutia novej rozsiahlej vojny,
pred ktorou by USA v tú jeseň každodenne varovali.
Tešil som sa.
Môžem si dať koňak? Len trochu.
Páni, na zdravie!
Veľmi sa mi trasie ruka.
Keď si dám pohárik, prestane to.
Náš príbeh sa začal v 80. rokoch,
keď bolo Rusko ešte súčasťou ZSSR.
Dim bol prísne tajný sovietsky rádiový inžinier,
ktorý pracoval na vývoji protiamerického raketového systému.
Američania a Sovieti boli desiatky rokov zatrpknutí nepriatelia.
Podľa väčšiny Američanov, vrátane mňa,
bol Sovietsky zväz impériom zla.
Naraz z ničoho nič zamiešal karty
perestroikou nový vodca Sovietskeho zväzu Gorbačov.
Strhol Berlínsky múr a rozdupal komunistický systém.
Zrazu skončili nekonečné preteky s našou vojenskou technológiou.
Tešme sa na budúcnosť s jasnou oblohou pre celé ľudstvo.
Ďakujem.
Musíme si uvedomiť, že sme žili v totalitnom režime.
Totalitný režim nemôže existovať,
ak nemá nepriateľov.
Gorbačova som vítal od samého začiatku.
Bol veľmi sympatický.
Gorbačov a jeho nový spôsob myslenia.
Zrevolucionizoval politiku.
Raz, keď som bol 22-ročný študent na Stanforde,
prechádzal som sa po univerzitnom areáli,
obišiel som dvere oddelenia slovanskej fakulty
a uvidel nápis, ktorý propagoval výlet do Sovietskeho zväzu.
Zaujalo ma to.
Zrazu som sa ocitol v Moskve,
v čase, keď Sovieti zisťovali,
čo znamená perestroika.
Ako prvé som vymenil svoj walkman so slúchadlami
za lístky do divadla Boľšoj.
To som ešte netušil,
čo sa stane.
STUDENÁ VOJNA
V mojom živote boli tri hlavné obdobia.
Prvé obdobie trvalo 30 rokov.
Pracoval som vo vojensko-priemyselnom komplexe
vo vedeckom inštitúte Mints.
Bol som zástupcom hlavného inžiniera obrovskej rádiostanice.
Videli ste jej fotky?
Toto je radarová stanica patriaca
do systému raketovej obrany Moskvy.
Systémy raketovej obrany boli vyvinuté
na základe dohody s Američanmi.
Slávna Brežnevova-Nixonova dohoda.
Najdôležitejšou udalosťou
vo vývoji sovietsko-amerických vzťahov
bola návšteva Generálneho tajomníka Centrálneho výboru
Komunistickej strany Sovietskeho zväzu,
Leonida Brežneva, v Spojených štátoch.
Aj napriek strachu a napätiu studenej vojny
ste vtedy mohli vidieť vodcu Sovietskeho zväzu
a amerického prezidenta spolu v jednej helikoptére.
Mal som vtedy asi sedem alebo osem rokov.
Desať rokov predtým moji rodičia emigrovali
z Mexika a Kolumbie do Spojených štátov s 24 dolármi vo vrecku.
Bolo to krátko po kubánskej raketovej kríze,
keď Rusko prvýkrát spustilo svoje jadrové vydieranie.
Môj otec, odborný inžinier,
neúnavne pracoval v rôznych zamestnaniach.
Istý čas dokonca pracoval na benzínke,
aby pre svoje deti zabezpečil nový, pokojný život.
Podľa dohody,
známej ako dohoda Nixona-Brežneva,
mohli mať obe krajiny jeden systém obrany.
Návšteva vyústila do nového súboru sovietsko-amerických dohôd,
vrátane dohody o zabránení jadrovej vojny.
Rozhodli sme sa v okolí Moskvy obnoviť systém raketovej obrany.
Američania sa rozhodli rozmiestniť raketovú obranu na miesto,
názov som zabudol,
kde sa nachádzali ich rakety, namierené na územie Sovietskeho zväzu.
Bolo to na takom veľkom poli.
Oni strážili to miesto a my sme strážili Moskvu,
čo bola vo všeobecnosti
nesplniteľná úloha,
pretože na zničenie amerických zariadení na odpaľovanie rakiet,
ktoré by zniesli zaťaženie asi šesť kilogramov
na centimeter štvorcový,
mohol fungovať len priamy zásah.
Mali to tam dobre opevnené.
Na zničenie Moskvy by však stačila jediná raketa,
keby prenikla do ich obranného pásma.
Moskvu bolo možné zničiť bombou z peroxidu vodíka,
takže moskovský raketový systém obrany
bol vyhodené peniaze.
Senilný a chorľavý Brežnev žil v Moskve.
Vyvíjali sme mestský systém obrany,
zatiaľ čo Američania, ktorých systém sa volal Ochrana,
chránili svoje strategicky rozmiestnené zbrane.
Systém protiraketovej ochrany chránil len okolie Moskvy.
Mimochodom,
napriek tomu, že uplynuli desaťročia,
neviem, či o tom môžem hovoriť.
Aj keď tu už nič také nie je.
Narábajte s tými informáciami obozretne.
Vládla tam dusivá atmosféra tajomna.
Tajomno, niekedy až smiešne tajomno,
malo prednosť pred efektivitou.
Prečo fyzicko-technický inštitút vyprodukoval toľko géniov,
ďaleko viac ako fakulta fyziky?
Tiež som si kládol tú otázku, poznal som tam veľa ľudí.
Bolo to tou kultúrou.
Vstup tam bol takmer zadarmo.
Bola tam knižnica.
Žil sa tam iný život.
V niektorých ohľadoch
som na nich žiarlil.
Pokiaľ viem, personál tvoril čosi ako uzavretú
spoločnosť.
Nemohli ste ísť do zahraničia?
V žiadnom prípade!
Tajné dokumenty Sovietskeho zväzu boli rozdelené
na tajné, prísne tajné
a prísne tajné zvláštnej dôležitosti.
Pre prístup k dokumentom „zvláštnej dôležitosti“,
ste museli vyplniť formulár.
Odpočúvanie bolo legálne.
Celý systém bol prežratý.
Zašlo to tak ďaleko,
že predtým, než som mohol zavolať do iného mesta, musel som zavolať
na príslušné úrady a povedať,
že si objednávam hovor na diaľku.
A bolo výslovne zakázané
viesť nemonitorovaný rozhovor z bytu.
Sledoval ma niekto? Ktovie? Teoreticky áno.
Bol som vedúcim najväčšieho oddelenia, hlavný inžinier,
doktor vied. a nebol som člen komunistickej strany.
Nikdy som nebol členom.
Našiel som to.
Mám veľa…
Je nutné povedať,
že na to, aby sme vyrobili viac tankov ako zvyšok ľudstva,
sme zničili našu krajinu.
Krajina, spoločnosť, si v prvom rade zaslúži úctu,
keď vytvára slušný životpre svojich ľudí.
Kedy ste začali mať pocit, že už nie ste Soviet?
V auguste roku 1968…
…keď som videl naše tanky v Prahe.
Vtedy sa rozplynuli moje posledné komsomolské ilúzie.
Uvedomil som si, že moju krajinu vedú grázli.
NOVÁ NÁDEJ
Ak by som mal v kalendári označiť najjasnejšie a najtemnejšie
dátumy v našich dejinách,
potom by som ako svetlé dátumy označil časy, ktoré nám priniesli
niečo ako slobodu – 90. roky.
Vtedy sa začalo vynárať slobodné Rusko.
Alebo malo aspoň bližšie k slobode.
Gorbačovov vzostup k moci v ZSSR
a koniec studenej vojny sa pretínali so začiatkom
telekomunikačnej revolúcie v Spojených štátoch.
Ľudia sú na cestách, zaneprázdnení, pracujú,
ale niektorí z nich sú stále schopní zostať
v telefonickom kontakte s obchodnými partnermi,
zákazníkmi, rodinou, priateľmi.
Otcove inžinierske inštinkty mu priniesli úspech.
V roku 1983, bol v Spojených štátoch predstavený
prvý komerčný mobilný systém.
V roku 1990 sme otec a ja, mladý neskúsený podnikateľ,
kúpili Plexsys, malú technologickú spoločnosť
v meste Corinth, Mississippi.
Aktíva spoločnosti sme využili
na získanie pôžičky vo výške približne jeden a pol milióna dolárov.
V tom čase znamenala v ZSSR nová éra mieru to,
že vojenskí rádioví inžinieri
hľadali spôsob podpory
bez štátneho financovania.
Sovietsky zväz stále existoval,
vojenské rozkazy prakticky skončili,
nevyplácali nám mzdy.
V podobnom stave fungovali aj továrne.
Továrne sa snažili nájsť cestu k trhu.
Vzťahy so zahraničnými spoločnosťami boli podporované.
Pľuli na tajnostkárstvo,
ale žiadne neexistovalo.
Hľadali sme spôsob, ako prežiť.
Boli sme predsa inžinieri.
Mali sme hladovať?
Všetko som zabudol.
Musím si pripraviť poznámky a použiť ich ako podklad.
Mali ste pocit, že musíte pracovať ako zametač ulíc?
Museli ste živiť rodinu, však?
Ani nie. Boli sme zruční.
Predsa len, rádiová elektronika je široké pole.
Myslel som, že budem zaneprázdnený.
V tejto chvíli, na druhej strane sveta,
v odľahlom predmestí Chicaga,
nám zaklopal na dvere horlivý libanonsko-americký predajca.
Predával kozmetiku L'Oréal a volal sa Ed Saad.
Mal červený Cadillac
s bielym koženým interiérom a sklápacou strechou,
a na sebe plno šperkov.
Bolo to šialené.
Volal sa Ed Saad. Pamätáš si Eda?
Ed Saad. Áno! Pamätám si ho.
Libanonský Američan, ktorý žil na predmestí Chicaga.
Ed Saad za nami prišiel
a povedal: „Čítal som o vašej spoločnosti.
Čítal som o vašom vybavení infraštruktúry.
Sovietsky zväz potrebuje vaše vybavenie.
Váš systém je navrhnutý pre malé mestá.
Je to ideálny systém pre Rusko.
Ak prídete, predáte v Rusku
milióny systémov.“
Po dvoch alebo troch mesiacoch
presvedčil môjho otca, že by sme tam mali ísť.
Trvalo asi pol roka, kým som si povedal,
že by sme to mali skúsiť.
Uzavrel s nami dohodu:
„Budem vám účtovať konzultačný poplatok 50 000 $.“
To bol jeho poplatok.
25 000 sme zaplatili pred odchodom
a zvyšných 25 000 pri podpise dohody.
Museli sme použiť niekoľko kreditných kariet,
aby sme zaplatili náklady. Bolo to šialené.
Poháňal nás úspech kozmetiky L'Oreal v Moskve,
moje skúsenosti s lístkami do divadla
a údaje o tom, že v Sovietskom zväze
je len 17 telefónov na každých 100 ľudí.
Jednoducho povedané: ľudia sa nevedeli navzájom spojiť.
Pred nástupom na panamerický let PA74 z New Yorku do Moskvy
sme spísali závety a kúpili si životné poistenie.
Rozhodli sme sa, že sa buď staneme americkými priekopníkmi v Rusku,
alebo necháme rodine nejaké peniaze.
Ako živý som nemal žiadnu hodnotu;
ako mŕtvy by som mal hodnotu milión dolárov.
Do našej prísne tajnej kancelárie Vimpel – RTI
začali chodiť cudzinci.
Bolo to neuveriteľné.
Bolo známe, že v našom tajnom rádio-technickom inštitúte
sa začali diať rôzne veci.
Kde sa tu vzal Fabel?
Pustili sme sa do obchodu s mobilnými telefónmi.
Fabela nám dodal základnú stanicu a vypínač na vlastné náklady.
Priniesol aj asi 15 telefónov.
Bol to skvelý pocit, prechádzať sa s telefónmi.
Pustili sme sa do toho.
Vstupovali sme do prísne
tajných inštitúcií
ako Američania.
Z nášho pohľadu to bolo výnimočné.
Pred tromi rokmi
by sme skončili vo väzení za to,
že sme do nich vstúpili, viete?
Po prvých dvoch dňoch stretnutia s Vimpelom,
predtým, ako som sa zoznámil s doktorom Ziminom,
mi bolo jasné, že nemajú v úmysle nič kúpiť.
Chceli technológiu.
Chceli vedieť, čo môžu vyrábať.
Bolo to úplne iné ako to, čo povedal Ed Saad.
V Moskve sme boli sedem dní.
Na druhý deň sme prišli na to,
že nemali v úmysle kupovať. Chceli niečo vyrábať.
Rýchlo som si uvedomil, že jediný dôvod,
prečo sa tí 50 a 60 roční sovietski rádioví inžinieri
stretli so mnou, mladým Američanom, ktorý nebol inžinier,
bol ten, že sme mali raňajkový bufet.
Išli rovno k stolu, zbalili si do kufríkov sendviče, a až potom
sa s nami porozprávali.
Pochopil som, že si berú jedlo domov,
a bol som rád, že sme mohli aspoň niekoho nakŕmiť.
Dostalo sa to do bodu, keď som ťa pozval ku mne domov.
Bol som pyšný
na svoj trojizbový byt v Khimki Khovrino.
Spýtal som sa ich: „Koľko máte izieb?“
Taktne odpovedali, že žijú v domoch.
V posledný, siedmy deň,
sme sa stretli s riaditeľom,
generálnym riaditeľom Vimpelu.
Rokovanie o tom, ako by sme mohli spolupracovať, začal tým, že spomenul
všetky inštitúty, ktoré sme navštívili.
V tom momente sme vedeli,
že ak chceme, aby sa nám vrátila investícia,
musíme niečo vymyslieť.
Povedali sme: „Možno by sme mohli vyrábať
lokálne s Vimpelom.“
V istom
bode vyjednávania
sme zistili, že doktor Zimin je proti našej spolupráci.
Vehementne proti.
V miestnosti, kde bolo asi dvadsať ľudí, začal búchať
päsťou o stôl a hovoril:
„V žiadnom prípade. To sa nikdy nestane.“
Bol veľmi rozrušený,
doslova búchal päsťou o stôl.
V podstate bolo už rozhodnuté, že sa máme pripraviť na to,
že my, Vimpel, výrobná firma,
budeme vyrábať, a aby sme sa pripravili na výrobu,
mali by sme sa oboznámiť s výrobným závodom v Amerike.
Bola zostavená delegácia, ktorú pozval Augie do Ameriky.
V tých časoch bola cesta do USA nepredstaviteľná.
Organizovali ju Američania. Pokryli všetky naše náklady.
Poslali nám fax s pozvánkou
a zvláštnu požiadavku: zahrnúť medzi členov delegácie
plešatého pána,
ktorý tak divoko búchal päsťou o stôl.
Zaradili ma medzi členov delegácie, ktorá šla do Ameriky na poslednú chvíľu.
V pamäti mi zostal muž, ktorý robil toto.
Povedal som im, aby sa uistili,
že je na zozname delegátov. Chcem ho.
Neviem, či som ti to povedal, asi nie,
ale ich spätná väzba bola: „Ste si istý?
Je ťažké s ním pracovať.
Vždy sa stavia proti všetkému.
Vytiahne na vás protokol. Ste si istý, že ho chcete?“
Odvetil som: „Áno, som si istý, chcem niekoho s vášňou.“
Bol to jediný človek, ktorý počas našej
návštevy prejavil vášeň. Všetci ostatní boli mdlí.
Augie, tvoje pozvanie do Ameriky
zmenilo môj život. Tam to všetko začalo.
Aj môj.
Keď nás navštívili rádioví inžinieri,
Sovietsky zväz už neexistoval.
Zo Sovietskeho zväzu prileteli do Chicaga
a o týždeň sa vrátili späť do Ruska.
Krátko nato sme sa s ruským rádiovým inžinierom Dmitrim Ziminom
vydali za skutočným dobrodružstvom:
na návštevu zakladateľa spoločnej rusko-americkej
telekomunikačnej spoločnosti VimpelCom.
Pustili sme sa do ambiciózneho projektu
zriadenia prvej mobilnej siete v Moskve,
spájajúcej ľudí spôsobmi, ktoré predtým nejestvovali.
AMERICKÝ SEN
Spojili sa tri obrovské revolučné udalosti.
Rozpad Sovietskeho zväzu,
Začiatok vzniku slobodného trhu
a objavenie úplne novej mobilnej technológie.
A tak tieto tri masívne udalosti
viedli k neuveriteľnej intelektuálnej revolúcii.
Na staré kolená som si uvedomil, že som startup.
Bol to startup, ktorý vznikol z nuly.
Začali sme z ničoho. Prvú anténu sme postavili
na streche Ministerstva
zahraničných vecí, Bola to vysoká budova.
Spojenie ako zázrakom siahalo až na ulicu 8. marca.
Odtiaľ prišiel prvý telefonát.
12. júla 1992 som kráčal po ulici 8. marca.
Zavolal som Augiemu do Ameriky.
Dimovou motiváciou bol jednoduchý, no chytrý nápad:
udržať ľudí v zamestnaní a zarábať.
Bol dôveryhodný rádiotechnik,
vedel budovať siete.
Mne prenechal hľadanie zdrojov, ohnisko záujmu, marketing a plánovanie.
Nemyslím si, že Dim úplne chápal, čo znamená podnikanie,
ale jeho dobrodružný duch ho poháňal objavovať veci,
dokonca aj tie, ktorým celkom nerozumel.
Nasledujúcich desať rokov môjho života, od roku 1991 do roku 2001,
bolo pre mňa najpestrejších.
Bolo to najjasnejšie obdobie môjho života.
Prišli sme sem, aby sme oslávili puto medzi
ruským ľudom a Američanmi, ukuté počas druhej svetovej vojny.
Prišli sme sa zaprisahať, že príležitosť, ktorú sme stratili
pred piatimi desaťročiami pri budovaní lepšieho sveta,
už nikdy nestratíme.
Veci sa dali do pohybu:
v Moskve rezonovali nové druhy západných začiatkov.
Náš adrenalín poháňalo riziko.
Bolo jasné,že Rusko bude svetovým lídrom
a významnou súčasťou globálnej ekonomiky.
V roku 1992 sme získali prvých 200 zákazníkov.
Bola to doba šialeného vzrušenia.
30 rokov sme pracovali pod tlakom
režimu Sovietskeho zväzu,
nemohli sme vystúpiť z radu.
A naraz sme len prekvitali!
Keby sme vybudovali mobilné komunikácie podľa pravidiel,
za akých kedysi fungoval náš vojensko-priemyselný komplex,
nič by sme nemali.
Do roku 1996 využívalo v Moskve našu mobilnú sieť
50 000 ľudí.
Len štyri roky delili
prvý mobilný hovor z Moskvy do Chicaga
od zapísania akcií našej spoločnosti na newyorskej burze.
Fabela prišiel s nápadom na IPO.
Počiatočná verejná ponuka akcií, alebo IPO,
je proces, pri ktorom súkromná spoločnosť
prvýkrát ponúkne svoje akcie verejnosti.
V našom prípade bola IPO udalosť,
keď si americkí investori mohli kúpiť akcie ruskej spoločnosti.
Tvrdil som, že je to len dočasná ponuka.
Vtedy sa zrodila myšlienka IPO.
Najprv sa mi to zdalo šialené, no potom som si pomyslel: Prečo nie?
Bolo to šialene zaujímavé.
Presviedčanie Dima?
Dim mi vždy odhodlane dôveroval.
Jednoducho mi dôveroval. Súhlasil s tým.
Povedal áno.
Áno, Augiemu som úplne dôveroval.
Rozhodnutie padlo v novembri 1995 a v novembri 1996
to vyšlo na verejnosť.
Aj dnes je získanie IPA v priebehu jedného roka nevídané.
Nebol som naivný,
vedel som, aké zložité je Rusko.
IPO som vnímal ako vysokú úroveň ochrany spoločnosti.
To bol hlavný dôvod, prečo som ho chcel.
Vedel som, že vstup spoločnosti na burzu so zahraničnými investormi
nám prinesie podporu americkej vlády.
Budú chcieť ochrániť svojich investorov,
najmä keď boli vzťahy medzi USA a Ruskom také silné.
Augie si ten večer pred prijatím IPO
pamätá lepšie ako ja.
Dohodli sme sa na cene.
Na cene ponuky.
Ak by sme ju nastavili príliš vysoko,
nikto nič nekúpi, ak príliš nízko… Nikdy neviete.
Nakoniec sme ju nastavili príliš nízko a ľudia sa ponáhľali
s kúpou akcií. Mohli sme ju nastaviť trochu vyššie.
Chceli sme sa uistiť,
že nech už nastavíme akúkoľvek cenu,
investori zarobia peniaze už v prvý deň.
Chceli sme ich odmeniť za to, že do nás vložili svoju dôveru.
Majte na pamäti, že predtým,
než sme vstúpili na burzu, ma odmietlo 13 bánk,
ktoré povedali: „Nie, my vás na burzu nedostaneme.“
On je príliš starý, ja som mladý,
je to Rusko. To myslíte vážne?
Pamätáš, Dim, čo sa stalo
počas tých dvoch týždňov a dvoch dní na cestách?
Boli sme na cestách,
do zverejnenia cien chýbalo tri až päť dní.
Pamätáš, čo sa stalo v Rusku?
Jeľcin dostal infarkt. Dva týždne po začiatku nášho cestovania.
Ak Jeľcin zomrie, s IPO je koniec.
Je koniec.
Všetci sa pýtali:
„Zostane Rusko nekomunistické?“
Jeľcin bol jediný, o kom západ veril,
že dokáže udržať Rusko mimo komunistického režimu.
Nezabúdajte, že len tri roky predtým došlo k prevratu.
Všetci si mysleli, že bez Jeľcina to nepôjde.
Západ bol toho názoru,
že Rusko sa vráti ku komunizmu.
Bolo to pre nás veľmi napínavé.
Jediný incident mohol všetko pokaziť.
Našťastie bol Jeľcin v poriadku. Operovali mu bajpas.
Áno.
Áno, mali sme šťastie!
A teraz správy zo sveta.
Dnes sa udialo na Wall Street.
Áno, sme s Rusmi na Wall Street.
Po tom, čo sa naša spoločnosť zaradila na newyorskú burzu,
jej zhodnotenie dosiahlo 822 miliónov dolárov
za päť rokov po tom, čo sme začali od nuly v úplne novej krajine.
Nikto by si nepomyslel, že v roku 1990 je niečo také možné.
Okrem Eda Saada, predajcu kozmetiky,
a Yegora Gaidara, prvého reformátora povojnovej ekonomiky ZSSR.
No, Dmitrij Borisovič.
Aj napriek veľkej kritike Gaidara sa ukázalo, že mal pravdu.
Od roku 1992 uplynuli len štyri roky
a ruská spoločnosť po prvý krát v histórii
kvótuje ruské cenné papiere
na newyorskej burze.
Keď sme na rozvoj podnikania zháňali peniaze,
celkom pochopiteľne sme žili z bankových úverov.
Ale pôžičky v Rusku sú veľmi drahé, až 30 % ročne.
Keď sa podnikaniu darí, je to prijateľné.
No keď sa čo i len trochu zvýši úroková sadzba,
nedá sa na tom rozvíjať podnikanie.
Mali sme bojovať za prístup k najlacnejšiemu kapitálu
na rozvoj podnikania, tak ako vo zvyšku sveta.
Najlacnejšie peniaze sú na burzách.
Bolo to niečo nové pre spoločnosť, niečo nové v histórii.
V Ruskom impériu existovala spoločnosť,
ktorá vstúpila na burzu.
S požehnaním cisára Mikuláša II.,
ktorý zabezpečil pôžičku
na stavbu moskovsko-vladivostockej železnice.
No spoločnosť sa niečoho vzdala, dlhopisov, či tak nejak.
A samotná burza cenných papierov nemala štruktúru.
Železničné dlhopisy.
Mali sme prvú štruktúru burzy v histórii.
V histórii.
A čo sme im darovali? Samovar?
Cár Mikuláš nám daroval zlatý samovar,
keď sa kvótovali dlhopisy.
Samovar bol v zasadačke, pretože to bol veľmi cenný kus.
Ak sa dnes vydáte na newyorskú burzu,
môžete ho vidieť v zasadačke.
Na oplátku sme im darovali gželský samovar.
- Je tam fotka. - Gželský samovar.
Bola tam ruská vlajka.
Z balkóna viseli dve vlajky spolu s tou americkou.
Celá ulica Wall Street bola uzavretá.
Konali sa rôzne podujatia ruskej kultúry.
Prvýkrát sme na burzu pozvali
ruských tanečníkov.
Na parkete burzy tancovali ruskí tanečníci.
Všetci sa tomu prizerali. Bolo to neuveriteľné.
Pamätám si Augieho otca.
Podľa mňa pôsobil šťastnejšie ako Augie.
Pamätáš si záverečnú hlášku,
ktorú si predniesol pri každom príhovore?
Čo to bolo za hlášku?
Pamätáš si ju v angličtine?
Povedal si jednu vetu.
Snažím sa spomenúť si.
Vtedy som ju vedel povedať spamäti, no už som ju zabudol.
Augie, pripomeň mi ju.
„Teším sa…
na veľmi žiarivú budúcnosť.“
„Teším sa na…“
„Na veľmi žiarivú budúcnosť!“
Áno!
Každý prejav ukončil slovami:
„Teším sa na veľmi žiarivú budúcnosť.“
- Áno. To boli jeho povestné slová. - „Teším sa… “
Mával som rukami.
Mali sme okolo 120 prezentácií.
Kedy sa Dmitrij Borisovič stal bohatým mužom?
- Pamätáte si to? - Nikdy tak nezmýšľa.
Som veľmi zlý partner v konverzácii. Nespomínam si.
Nie, on tak nezmýšľa. Nikdy na to ani nepomyslel.
Nespomínam si.
Začínam si spomínať.
Počkať. Pamätám si, čo si pamätám.
Kedy som počul prvýkrát,
že som bohatý?
Niekto mi to povedal.
Bol jeden chlapík menom Rožečkin. Lenya.
Niekedy som sa vracal domov nie zo stanice metra na letisku,
ale zo stanice Dynamo, aby som sa mohol prejsť parkom.
Niekedy som dokonca šiel pešo až domov.
Raz som narazil na Rožečkina pri stanici metra Dynamo.
Spýtal sa ma, čo to robím. Ja na to: „Ako to myslíš?“
„Vieš, koľko máš peňazí?“
Vtedy pre mňa tá fráza…
Vôbec som o tom nepremýšľal.
A keď mi povedal:
„Túlaš sa tu osamote, no vieš, koľko máš peňazí?“
Neuvažoval som o predaji akcií VimpelComu.
S bohatstvom to nemalo nič spoločné.
Ako by som mohol predať svoj podiel? Bolo to nemysliteľné.
Bolo by to ako predať vlastné dieťa. Nemysliteľné.
Považovali ma za boháča,
ale iba pre meno.
Pamätám si, ako som sa cítil.
Bolo to pre vás ľahké?
Stretli ste sa s ťažkosťami, odporom alebo nátlakom?
Boh vám žehnaj, nech sa deje čokoľvek!
Na začiatku 90. rokov, po páde Sovietskeho zväzu,
zažila Moskva násilný organizovaný zločin.
Bol to boj za „ ochranu “ .
Gangy nás chceli pod svojím patronátom,
a na oplátku požadovali podiel.
Nebolo to desivé?
Boli časy, keď to bolo desivé.
Pamätám si, ako mi pridelili ochrankára.
- Kedy? - Nepoviem!
Jedného neskorého letného večera,
okolo polnoci,
som šiel domov zo stanice Rechnoj Vokzal.
Dospel som k záveru,
že doktor Zimin je naivnejší než ja.
Ulica bola opustená.
Štvrť bola v tom čase prázdna.
Priblížil sa ku mne dav mužov,
nevenoval som im pozornosť.
Zrazu sa z tej skupiny
odpojilo pár chlapov.
Podišli ku mne v absolútnom tichu a bez slova ma udreli
do tváre.
Potichu. Bum!
Snažil som sa pohnúť a znova ma udreli.
Spadol som a kopli ma.
Skončil som so zakrvavenou tvárou.
V tom stave som sa vrátil domov.
Potom sa začali vynárať rôzne teórie.
Bolo jasné, že ma chcú zastrašiť.
Chceli, aby som vedel, čo mi dokážu
urobiť. Udreli ma len do tváre, no mohlo to zájsť oveľa ďalej.
Kriminalitu sme zažívali pravidelne,
a raz som musel naliehavo utiecť do Spojených štátov.
Jedného z našich prvých partnerov zabili,
napriek tomu, že opustil spoločnosť.
Hoci som žil neďaleko Chicaga,
nikdy som sa nestretol s takým násilím.
RUSKÝ OSUD
Jeľcina nahradil Putin.
Čo ste si o ňom mysleli?
- O Putinovi? - Áno.
Ledva si to pamätám.
Myslel som si niečo v zmysle:
vyzerá ako milý chlap, ale je to čekista.
„ Čekista“ je starý výraz pre tajnú políciu
Sovietskeho zväzu, predchodkyňu KGB.
Dim toto slovo dobre poznal z raného detstva.
Nie sú to slušní ľudia.
Mal som nejasné podozrenia.
To, či je čekista, bola veľká záhada.
- Dobré ráno! - Dobré ráno!
Dmitrij Borisovič, dobré ráno!
Posaďte sa.
- Dobré ráno, dobré ráno! - Dobré ráno!
- Dobré ráno. - Dobré ráno.
ZIMINOVÁ NADÁCIA
V roku 1935 zatkli môjho otca.
Dozvedel som sa to od „druhej matky“,
mojej pestúnky, ktorá si pamätala,
že ho zatkli a povedala mi o tom.
Povedala mi napoly šepkajúc,
ako si prišli po môjho otca.
Nechcela, aby to počula mama,
lebo o tom zakázala hovoriť.
„Keby bol tvoj otec nažive…“
Všetci pili,
jedli a hovorili vtipy.
Niekto to nahlásil.
Čítal som tie udavačské slová.
Dokonca ich publikovali.
Čo robí z človeka darebáka?
Nie z pohľadu novinára, ale z pohľadu vedcov.
V živočíšnom svete je z viacerých dôvodov
zvýšená agresivita vrodená mnohým samcom.
Agresia je pokus o zaujatie dominantného postavenia
v akomkoľvek vzťahu s ostatnými.
V stádach sú jedince, ktoré nedokážu
prejaviť agresiu.
Sú slabí, nemôžu si pomôcť.
Jediný spôsob, ako prejaviť agresiu,
je priblížiť sa k vodcovi, alfa samcovi.
Pod jeho ochranou, ako by to bolo stádo opíc,
si môžu dovoliť hádzať výkaly na silnejšie jedince.
Takto časom vytvoria okolo vodcu vrstvu špiny.
Mali sme sa vôbec stretnúť?
Dim, tajomný rádiový inžinier a intelektuál
Sovietskeho zväzu, narodený do rodiny označenej ako „ nepriatelia štátu“,
prišiel o otca v Stalinových väzenských táboroch.
A ja som Američan, syn prisťahovalcov,
ktorému dala krajina všetko.
Boli sme úplne odlišní.
Ani do Dimovej smrti
sme nedokázali vysvetliť, čo nás spojilo.
Od začiatku medzi nami vládla úcta, nekonečná vernosť,
vášeň a spoločný zmysel pre dobrodružstvo.
Jednoduché ľudské vlastnosti nás navždy spojili…
Dim bol dokonca krstným otcom jedného z mojich synov.
Práve sa to objavilo na Facebooku:
„Čo robili obchodní lídri, keď mali 18 rokov?
Dmitrij Zimin, zakladateľ VimpelComu.
Nadácia Dynastia. Ceny osvietenca.“
Úplne som na to zabudol.
Mám to prečítať nahlas?
„Na jar 1951
je náš veľký vodca stále nažive, náš priateľ a učiteľ.
Bývame v spoločnom byte v Boľšoj Afanasievsky Pereulok
a čakáme v rade na umývanie pod kohútikom v kuchyni a kúpeľni.
Slovo „toaleta“ sa vtedy nepoužívalo, aspoň nie v našom byte.
Nemali sme ani toaletný papier.
Mohli ste sa dostať do problémov, keby ste náhodou
zavesili noviny s fotkou vodcu na toalete.
V byte nebola vaňa ani sprcha.
Už vtedy som vedel, že chcem byť rádiový inžinier.
Stal som sa ním.“
Panebože!
S fotografovaním som začal v mladom veku,
asi v siedmej triede.
Dohodol som sa s rodičmi na jednu noc.
Mali sme dve izby.
Dali mi jednu z nich. Nikoho nepustili dnu ani von.
Okná boli zastreté závesmi.
Nanosil som do izby vedrá vody,
boli tam špeciálne kade.
Keď som nahromadil kopu fotiek,
šiel som do kuchyne k vodovodu.
Susedia boli veľmi chápaví.
„Môj kúsok vzdoru bol podomácky vyrobený televízor.
Ako jediný v spoločnom byte.
Zarobil som si nejaké peniaze opravou prijímačov a televízorov.
Občas som zostal zaskočený myšlienkami a pocitmi,
o ktoré som sa nemohol podeliť s príbuznými.“
Mama pochádzala z rodu Dokšicijovcov.
Jej rodinné meno bolo Dokšická.
Prv,
ešte pred revolúciou,
prestala existovať hranica osídlenia.
Židia zaplavili Petrohrad a Moskvu.
Mama bola medzi nimi.
Pracovala ako stenografka a pisárka. Bola to vážená profesia.
Narodil som sa za zvukov písacieho stroja.
Prebral nás k životu.
24 hodín denne.
Nikdy som nevidel, čo píše.
Vôbec som netušil,
že predtým, než sa vydala za môjho otca,
bola už raz vydatá. Nemal som o tom poňatia.
Mama.
Aj jej prvý manžel bol potlačovaný. Ako môj otec.
Zomrel.
Musela chodiť na výsluchy.
Rozhovorom o politických témach sa kategoricky vyhýbalo.
Zistila to z vlastných skúseností.
Tam…
Stalin je menom Ruska.
Kde niekto berie takúto lásku k svojmu pánovi?
Boli sme svedkami niečoho šialeného,
kedy sa ľudia začali nielen báť,
ale aj milovať svojich tyranov.
Člen stáda
sa bojí svojho vodcu, lebo mu môže urobiť čokoľvek.
Je preňho však ľahšie prežiť,
ak sa začne nielen báť, ale aj milovať svojho tyrana.
Je preňho ľahšie žiť a rozmnožovať sa,
keď miluje svojho tyrana.
Povedz úprimne, aké sú tvoje dojmy
o poslednej ceste nášho života?
Príjemné.
Áno.
Takže mám právo si zapáliť cigaretu.
Kompromis.
Jedna cigareta, Mayechka, dobre?
Jedna cigareta.
Idem si po cigaretu, ak tu vôbec nejakú mám.
Potom si ale dovolím
dať ti výprask.
Dobre.
Už nič neohrozuje moje zdravie.
A ty ma okrádeš o šťastie. V mene čoho?
Prečo? Čo je toto za dlhý život?
Záleží na kvalite života.
Kvalita.
Odopierať si
potešenie kvôli lepšiemu zdraviu?
Prečo?
Načo je to potom zdravie?
Aby sme žili dlhšie?
Ako dlho? Prečo?
Načo?
Je fyzická nesmrteľnosť dosiahnuteľná?
To si nemyslím.
Predlžovanie života môže byť nemorálne.
Nmôžete to urobiť.
Obnova života, zmena života
je nevyhnutná pre jeho pokračovanie.
Je rovnako zničujúca ako neustála, nemenná sila.
Pripomeňme si „Borodino“.
Dobre.
„ Čuj, starec, mali sme pred očami cieľ
Keď Moskva Zničená plameňom, bola vydaná
Francúzovi napospas osudu?
Starí ľudia hovoria o roztržkách
A dobre si pamätajú tie časy!
A teraz všetky veľké ruské mená
Spievajú o Borodine!“
Jedna vec, o ktorej nikto nič nevie, je to,
ako som sa oženil s Mayou Pavlovnou.
Aké to bolo. Mal som kamaráta Valera Sotina.
V lete sme spolu chodili kempovať.
Povedal mi: „Poďme kempovať,
mám kamarátku archeologičku, ktorá organizuje expedície.
Môžeš ísť kempovať a oni ti za to zaplatia.“
Niekde v provincii Novgorod.
Robil som tam šoféra.
Páčilo sa mi to.
Šofér bol veľmi rešpektovaná osoba.
Miesta, kde Maya vykonávala svoje vykopávky,
sú absolútne neuveriteľné.
Príbuzní môjho otca,
môj mŕtvy otec,
žili v dedine Losinka,
ktorú si pamätám
ako jedno z najradostnejších miest môjho detstva.
Dom v Losinke bol plný kníh.
Po bohatých zostali len knihy.
Vtedy som si to neuvedomoval,
až neskôr som sa dozvedel, že rodina Ziminovcov bola veľmi bohatá.
Je dôležité, aby sme pochopili našu históriu,
ktorá sa ešte nestala.
Pred 100 rokmi sme v našej krajine
zažili katastrofu.
Toto je vzostup k moci
čekistov, komunistov,
ktorí sú stále pri moci, aj keď len v prestrojení.
To odsúdilo krajinu
na veľmi skromný súbor úspechov.
Môj starý otec bol veľkým výrobcom.
Boli to ľudia úplne odlišnej kultúry.
Alexander Gučkov,
predseda parlamentu,
bol bratranec mojej starej mamy.
Rodina to tajila.
Pamätám si, že na konci
druhej svetovej vojny
mi moja teta Lena povedala, že v niektorých dokumentoch,
kde bolo potrebné uviesť mená príbuzných,
opravila jedno písmeno svojho priezviska: Gučkov na Tučkov.
Bol predsedom dočasnej vlády,
predsedom cárskej dumy.
Bolo nemysliteľné mať niekoho
takého za príbuzného.
Celá záležitosť bola ututlaná.
Z tejto dynastie mi zostala
len encyklopédia Brockhausa a Efrona.
Úplne zbytočná kniha.
Myslím, že to, čo ma
najviac deprimuje, to,
čo vo mne vyvoláva smútok,
nie je ani tak história danej rodiny.
Mám pocit, že Rusko zostrelili pri štarte,
že to nebol len osud môjho druhu.
Tisíce a tisíce iných rodín.
V dejinách krajiny sa odohrala obrovská tragédia,
Rusko zostrelili pri štarte.
Zworykinova emigrácia bola pre Rusko veľká strata,
pretože televízia bola vynájdená v USA, nie v Rusku,
a ako som šokovane zistil,
stála Rusko mnohonásobok hodnoty ročného HDP krajiny.
To isté sa stalo s mladým Sergejom Brinom…
Je spoluzakladateľom spoločnosti Google.
Odhaduje sa, že to stálo 2 až 3-násobok ročného rozpočtu Ruska.
Nebyť týchto tragických udalostí,
Rusko by bola jedna z najväčších krajín sveta,
ktorá sa pýši nie počtom vyrobených tankov,
ale životnou úrovňou v krajine.
A všetko to bolo zničené, zostrelené.
Ľudia emigrovali.
V ktorý rok som ukončil strednú školu a šiel na vysokú? Zabudol som.
Spromovala som v roku 1954.
Ty si mladá.
A ty si o tri roky starší.
Úplne som zabudla.
Prvú triedu som skončil…
v roku 1941-1942…
V roku 1942 som skončil prvú triedu.
Takže o desať rokov neskôr som skončil strednú školu.
V roku 1952 som nastúpil na univerzitu.
Už som raz povedal…
že môj život sa vyvinul tak, ako sa vyvinul,
nejakou šťastnou zhodou náhod.
Keď som mal 15 alebo 16 rokov,
mama ma naučila,
že pri vypĺňaní dotazníkov
som nikdy nemal písať, že môj otec bol potláčaný.
Napísal som, že môj otec zomrel, keď som mal dva roky.
Bola to pravda,
len som nenapísal, že zomrel v gulagu.
Inak by som sa nedostal
na letecký inštitút, ani rádiové oddelenie.
Mama na mňa dohliadala.
Prečítal som si text, vyplazil jazyk,
vyplnil formulár a vytvoril si jeho kópiu.
Následne som na každý formulár vždy napísal to isté.
MOSKOVSKÝ LETECKÝ INŠTITÚT
Nikdy som sa pre to nedostal do problémov.
Navyše, v mojom pase bolo uvedené, že som Rus.
To je dôležitý prvok mojej biografie.
Keby som sa zaregistroval ako Žid,
možno by som sa nikdy nedostal na fakultu radarov.
Vo vzduchu visela protižidovská pogromická nálada.
Inštitút sa nachádzal na stanici metra Sokol. Bola to konečná zastávka,
odtiaľ som už musel ísť električkou.
Niekedy som šiel pešo, niekedy električkou,
no začal som sa báť chodiť električkou.
Vo vzduchu visel pocit pogromu.
Nemal som odvahu poprieť, že mám židovskú tvár.
Obzvlášť keď som bol niekde s mamou, ktorá bola očividne Židovka.
Ponižovanie bolo
veľmi nepríjemné.
Celý život som inklinoval k istému okruhu ľudí,
počnúc školskými rokmi
v škole na Starokoňušenskej ulici,
potom v inštitúte a tak ďalej.
Málo si spomínam
na rozhovory týkajúce sa moci, okrem toho, že…
som ju odmietal.
Odpor.
Odpor a pobúrenie.
Ľudia, ktorí sa zaujímajú o vedu,
sú odlišní v rôznych odvetviach.
Všetci sa považujú za disidentov.
Inak sa veda nedá robiť.
Prečo pochádzalo toľko disidentov z oblasti fyziky,
ale oveľa menej z humanitných vied?
Preto, že boli zvyknutí na systematické
myslenie, na konšpirácie?
Platilo to minimálne pre tých,
ktorých som poznal, fyzikov.
Možno je to preto,
že v exaktných vedách, ako je fyzika, matematika,
je istý druh vulgárnosti.
Vyžadujú si absolútnu úprimnosť.
Inovátori spravidla nie sú konvenčne zmýšľajúci ľudia.
Sú iní. Sú to disidenti.
Sú vášniví a je ich veľmi málo.
To, ako žijú svoje životy a čo tvoria,
nie je určené len peniazmi.
Nebudeme úspešní,
ak si nevypestujeme rešpekt k odlišnému názoru iných ľudí.
Stalinovu smrť v roku 1953 si pamätám veľmi dobre.
Panebože!
Neviem, či to bola tragédia, fraška, výsmech,
neuchovával som noviny pre prípad, že by môjho otca rehabilitovali.
Mama dostávala jeho plat
asi dva alebo tri mesiace.
Bola hysterická.
Stalo sa to súčasne:
dostali sme jeho rehabilitáciu aj výplatu.
SPÄŤ DO MINULOSTI
RUSKÁ FEDERÁCIA
To, či je čekista, bolo veľkým otáznikom.
Či Rusko použije
vojenskú silu bez sankcií OSN?
Vždy budeme konať
v súlade s rámcom medzinárodného práva.
Povedzme to takto: je mi smutno z toho, čo sa deje.
Z toho, čo sa teraz deje v krajine,
sa mi chce plakať.
Mám pocit, že sa z nás stala iná krajina.
Vtedy sme mali nádej,
teraz je to len holý boj o prežitie.
Pamätáte si stretnutie významných podnikateľov, na ktorom bol Putin?
To, ktoré sa odohralo mesiac po Chodorkovského zatknutí,
v októbri 2003?
Michail Chodorkovskij, kedysi najbohatší muž Ruska,
strávil desať rokov vo väzení.
Teraz je jedným z opozičných vodcov a žije v Londýne.
Keď prišiel Putin a povedal: „Je to v poriadku, uvoľnite sa“,
slávny zjazd priemyselníkov a podnikateľov Ruského zväzu
privítal Putina s potleskom.
V jednom novinovom článku bol titulok:
„ Hlučný a dlhý potlesk,
všetci stoja, len aby sa vyhli väzeniu.“
Čo sa tam dialo?
Augie by mohol niečo dodať.
Boli sme prevažne spoločnosť so sídlom v Moskve.
Podnikali sme v Moskve.
Vynaložil som veľa úsilia
v boji o licencie pre regióny.
Museli sme sa rozšíriť do ďalších regiónov.
To by stálo obrovské množstvo peňazí.
Veľmi rýchlo mi bolo jasné,
že na rozvoj spoločnosti bude potrebné investovať peniaze.
A že stratím väčšinový podiel.
Ak budem musieť, oslabím kontrolu, aby spoločnosť rástla.
Stiahnem sa z podnikania.
Prečo ste sa rozhodli odísť zo spoločnosti v čase, keď sa rozpadala?
- Bolo to v roku 2001. - Bolo to úplne informované rozhodnutie.
Veľmi dôležitým faktorom bolo to,
že situácia v politike sa zmenila.
Bolo tam veľa faktorov,
ktoré sa spojili v rovnakom čase:
vzostup k moci Putinovej partie z Petrohradu,
a nástup určitých predstaviteľov,
ktorí sa ocitli v konflikte záujmov.
Na jednej strane regulovali obchod
a na druhej boli sami podnikateľmi.
Putinov spojenec Leonid Reiman, bývalý minister komunikácie,
bol odsúdený v roku 2008 na Britských panenských ostrovoch.
Podľa tribunálu v Zürichu spáchal zločiny proti ruskému zákonu.
Je tu konkurent, ktorý získa všetko.
Vám nedajú nič.
Bola to slepá ulička.
Uvedomil som si, že čelíme vládnemu zásahu, ktorého cieľom
je poškodiť naše podnikanie.
Tušili sme, že sa to stane.
Reiman bol minister
a zároveň mal vlastnú mobilnú spoločnosť
so sídlom v Petrohrade.
Agresívne pomáhal rozvíjať spoločnosť,
kde bol akcionárom. Nebolo to ani veľmi tajné.
Hneď ako sa stal ministrom,
získala spoločnosť bezplatnú licenciu pre celé Rusko.
Čo je, samozrejme, úplne nemysliteľné.
Vo svetle udalostí bolo zrejmé,
že strácame konkurencieschopnosť
práve kvôli bezostyšnému použitiu
administratívnych zdrojov jeho spoločnosti.
Boli to mafiánske praktiky.
Bol ministrom, podnikateľom a administratívna
moc bola použitá v prospech jeho spoločnosti.
Bolo to jasné a nemohol som s tým nič urobiť.
Boli sme terčom útokov.
Ale riešenie týchto problémov
sa veľmi líšilo od organizovaného zločinu v 90. rokoch.
Typ šialenstva a jeho intenzita sa zmenili.
Všetko mi bolo jasné.
A tak takmer súčasne
s predajom akcií, a v podstate
s prevodom kontroly, došlo k mojej rezignácii.
Všetko k tomu viedlo.
Rozhodol som sa, že to urobím radšej sám,
než aby to urobil niekto iný.
Toto všetko sa dialo krok za krokom.
Postupne sme sa dostali do bodu,
keď sme už neboli federáciou,
ale unitárnym štátom.
Ústava je v skutočnosti úplne nefunkčná.
V tých istých rukách je politická moc
aj kontrola nad všetkými zložkami vlády:
súdnou, výkonnou a zákonodarnou.
A hlavné finančné príjmy pochádzajúce z ropy sú v tých istých rukách.
Pamätám si, keď Boris Nemcov,
muž, ktorého rešpektujem…
Boris Nemcov, bývalý ruský podpredseda vlády
a líder opozície, bol v roku 2015 zastrelený oproti Kremľu.
…povedal, že odteraz bude vzdorovito sedieť,
keď bude hrať štátna hymna.
Aj pre mňa to bolo veľmi bolestivé.
Takto zmýšľal.
Inštinktívne bol dosť múdry na to, aby povedal: „Je čas.“
Je čas.
A to bolo to najhoršie rozhodnutie, neskončiť s VimpelComom.
Povedal: „Dokončím všetky obchodné aktivity.
Budem sa venovať len filantropii na 100%.
Už nebudem robiť nič, čo by sa týkalo obchodu.“
Bolo to výnimočné.
Úplne nová kariéra.
Úplne nový život.
Možno.
Moji priatelia!
Ďalšou dôležitou etapou môjho života bol odchod do dôchodku.
Od roku 2001 do roku 2016 je to filantropia,
je to nadácia Dynastia.
Nikdy som nebol miliardár.
Bol som milionár, dokonca multimilionár,
ale nebol som miliardár.
Stručne povedané, založil som trust,
do ktorého som investoval 90 % všetkých svojich peňazí.
Bolo to pod veľmi prísnou písomnou podmienkou,
že príjemcom týchto peňazí
nemôžem byť ja, ani moji dedičia, ani žiadny z mojich príbuzných.
Jedine charita.
Môj syn a manželka podporovali toto rozhodnutie.
Keď som dal do fondu všetky svoje peniaze, už neboli moje.
Keby boli moje, zožralo by ma to zvnútra.
Čo to má byť?
Keď sa raz rozhodneš a dáš to preč…
- Rozumiem. - Spáli to mosty.
Začal som zakladať Dimovu nadáciu,
uistiac sa, že je transparentná a vydrží večne.
RUSKO
Dim sa rozhodol rozdať 90 % svojho majetku.
Dokonca vzal peniaze synovi,
ale Borisa to vôbec netrápilo.
Pne podporil tú myšlienku.
Vtedy nikto nerozdával všetky svoje peniaze,
okrem Warrena Buffetta, ktorý to urobil neskôr v tom istom roku.
Nadácia od samého začiatku
funguje na základe pokynu,
v ktorom stojí, že nadácia sa venuje podpore nie len vedy,
ale aj vedcov.
Je venovaná podpore inteligentných ľudí.
V oblasti vedy je jednoduchšie identifikovať
talentovaného a inteligentného človeka ako v iných oblastiach.
Míňanie peňazí. Na čo som tie peniaze minul?
Na nadáciu Dynastia.
Na cenu osvietenca,
ktorá existuje dodnes.
Bolo to skvelé.
Cítim sa ako čestný muž.
V mytológii, pravdepodobne nielen v našej ruskej mytológii,
sa proces zarábania
peňazí považoval za akýsi hriech.
VimpelCom, samozrejme, zarábal peniaze,
mal akcie na burze.
Ale bol spájaný s radostnými, pozitívnymi emóciami.
Nie s negatívnymi ako Mefistofelovo: „Ľudia umierajú pre kov.
Tam vládne Satan.“
Nič také.
Nebolo to deštruktívne, no bol to nový a veľmi zaujímavý,
takmer posvätný čin.
V Rusku som videl veľa úspešných podnikateľov
a bohatých ľudí.
Videl som, že mnohí zarábali peniaze nie preto, aby zbohatli,
ale aby boli lepší ako ostatní.
Videl som, ako sa peniaze stali nástrojom na priblíženie sa k moci.
Ale Dimu nikdy neinšpirovala moc ani nepretržitý
boj medzi alfa samcami.
Chcel vytvoriť niečo jedinečné, niečo, čo by prinieslo skutočnú zmenu.
Mnohí ľudia, ktorých som stretol,
mali vodcovské vlastnosti a talent rovnako ako Dim,
ale Dim mal aj niečo iné:
slabinu, ktorou bolo jeho veľké srdce.
Svoju prácu som vždy vnímal…
trochu sebecky.
Robil som to, čo ma bavilo.
Osud spôsobil, že konanie dobrých skutkov mi prináša najväčšiu radosť.
Vďaka Bohu za to.
Za filantropiu a všetko ostatné.
Som vďačný osudu,
že mi umožnil robiť túto prácu a užívať si ju.
Som hedonista.
A mimochodom, jediný Rus,
ktorý kedy získal Carnegieho medailu cti.
Čože?
Jediný Rus, ktorý kedy získal Carnegieho medailu cti.
Áno, áno, áno.
Za filantropiu. Celkom som zabudol.
Áno, áno. Zabudol som. Áno.
Za filantropiu.
Po tom, čo Dim predal svoje akcie,
som postupne predal tie svoje.
Vrátil som sa domov a rozhodol som sa stať policajtom.
Ako dieťa som nikdy nesníval o tom byť policajtom.
Jeden môj priateľ z Chicaga
bol členom neziskovej jednotky policajných vrtuľníkov.
Požiadal ma, aby som vytvoril obchodný model,
aby nemuseli neustále prosiť o peniaze na palivo.
Začalo to ako pracovná úloha,
ale jedného dňa sa ma veliteľ opýtal, či nechcem byť policajtom.
Povedal som „áno“.
Strávil som 9 mesiacov na policajnej akadémii ako kadet,
hoci som mal 44 rokov a všetci ostatní 20.
Teraz sa asi vnímam v prvom rade ako policajt,
a až potom ako podnikateľ.
Toto je moja nášivka, ktorú nosím spolu s uniformou.
Moje číslo je číslo sedem.
V úrade šerifa v Chicagu pracuje 11 000 policajtov
a ja som siedmy.
V policajnej tradícii
si pri spoločnom tréningu
vymieňate nášivky.
Absolvovali sme spolu niekoľko neuveriteľných tréningov
v oblasti podnikania.
Chcem sa s tebou podeliť o túto nášivku.
Moje návštevy Moskvy boli čoraz zriedkavejšie.
Rovnako ako väčšina cudzincov,
ani ja som si do roku 2014 v Rusku nevšimol výrazné zmeny.
Videl som len, ako rastie obchod.
Všetko sa však zmenilo, keď Rusko anektovalo Krym.
Vtedy som si uvedomil, že Dimova vízia budúcnosti
jeho krajiny úplne protirečí novej trajektórii Ruska.
Všetci sledujeme s veľkým záujmom dianie na Ukrajine.
Modlíme sa, aby všetko dobre dopadlo.
Je nesmierne dôležité, aby bola cesta jasná.
Cesta v politike,
aby sa všetko urovnalo s Božou pomocou.
Nie sú to len vaše záležitosti,
týka sa to aj nás.
Už predtým som mal z našej vlády obavy,
ale Krym bol obrovská rana.
Krym bol…
akýsi druh osobnej urážky.
Ako sa to mohlo stať?
Ukrajina dostala záruky.
Záruky integrity.
A tie boli porušené.
Nadáciu Dynastia označili za zahraničného agenta.
Bol to pre mňa šok.
Po desiatkach vydaných kníh,
po množstve peňazí investovaných
do vedy a na podporu mnohých projektov.
Ako ste sa cítili, keď ste o tom počuli?
Cítil som sa hlboko urazený.
Rozumiem.
Nadácia Dmitrija Zimina bola jednou z prvých v Rusku,
ktorá bola v roku 2015 označená ako„ zahraničný agent“.
Ukončila vzdelávacie programy pre tisíce učiteľov a študentov v krajine.
Každý príjemca grantu od „zahraničného agenta“ riskoval,
že tak bude sám označený.
V dôsledku toho Zimin už nemohol reinvestovať zárobky,
ktoré zarobil v Rusku späť do svojej krajiny.
Urazený a ponížený.
Pomyslel som si: „Pane, ako je to možné?
Pochádzam odtiaľto, z Arbatu.
Čo sa deje?“
Bolo to opovrhnutiahodné.
Myslím.
Podľa zákona som mal všade umiestniť pečiatku, ktorá ma označovala
za zahraničného agenta.
Ak nadácia…
zbiera peniaze na nejakú bohumilú činnosť
a potom jej povedia, že bola označená za zahraničného agenta,
je to celkom pochopiteľné.
Ale keď nadácia, ktorá peniaze nezbiera, ale daruje,
musí povedať, že je zahraničným agentom,
je to absolútny nezmysel a výsmech.
Nedávalo mi to zmysel.
Je to všetko veľmi smutné.
Je to veľmi smutné.
Podstatou problému bolo, že môj syn Boris
financoval opozíciu.
Naozaj ste financovali odchod Navaľného do zahraničia?
Áno. Možno to financoval Boris, ale peniaze boli moje.
Vráti sa, či sa vôbec musí vrátiť?
Myslím, že sa vráti. Je to odvážny muž.
Aj keď neviem, či je to potrebné.
Čo musí teraz urobiť z vášho pohľadu?
Musí urobiť všetko to,
čo robil doteraz:
hovoriť, písať, nesúhlasiť.
Alexej Navaľnyj, ruský opozičný líder,
bol v roku 2024 zabitý v ruskej väznici.
V roku 2021, vo veku 88 rokov,
odišiel Dim do zahraničia navštíviť svojho syna Borisa,
ktorý z Ruska ušiel, aby sa vyhol politickému prenasledovaniu.
Krátko po Dimovom odchode
dostala jeho vnučka predvolanie určené jemu,
v ktorom ho volali na výsluch.
Je to temný odraz súčasnej situácie v Rusku:
Dim by sa pravdepodobne nemohol vrátiť bez toho,
aby ho zatkli.
Dimova životná cesta sa skrížila s kompletným historickým cyklom
Ruska 20. storočia.
Po takmer 100 rokoch,
čo štát rozvrátil Dimovu rodinu,
sa to stalo znova.
Dmitrij Borisovič, sekundu.
Dobre.
Podržte to.
Čoskoro odídeme.
Dobre, poďme na to.
Urobme to skôr, než odídeme.
Poďme na to.
Ďakujem.
Milujem Moskvu. Som Moskovčan.
Aj teraz
mi často chýba Moskva.
Ale zároveň, keď počúvam správy…
túžba po Moskve
začína bojovať s…
vlastným zdravým rozumom.
Je to jeden z najdepresívnejších pocitov…
ktoré som v poslednej dobe mal.
Pochádzam zo štvrte Arbat.
Je tam celý môj život.
Vidím krásne miesta.
Ale zároveň nie je miesto, kde…
mám ten…
úžasný neuveriteľný pocit nostalgie,
ako keď kráčam po uliciach Arbatu.
Sivtsev Vražok, Starokonjušennaja, Vlasijevskij.
Hovoriť o tom znie banálne.
Nedá sa to opísať.
Tieto pocity nemôžete zažiť, bez ohľadu na to,
aké krásne miesto navštívite,
Rím, Londýn.
Sú nádherné!
Ale ten pocit…
prežitého života je len tam.
„Áno, usadili sme sa – Nadobro
Som opustil moje rodné polia
Už žiadne šušťavé topole
Ich popadané listy na mojom tele
Starý dom sa bezo mňa prepadá
Môj starý pes zomrel pred rokmi
Boh ma odsúdil na smrť
Vyhnanca v uliciach Moskvy“
Som vlastenec v tom zmysle,
že sa za žiadnu krajinu na svete nehanbím tak
ako za svoju vlastnú.
Možno som zhrozený z iných, ale hanbím sa len za svoju krajinu,
za žiadnu inú.
Patriotizmus má rôzne podoby.
Láska ku kmeňu, láska k vodcovi,
ktorý je možno krutý, ale je to náš vodca.
Táto láska sa veľmi rýchlo zmení v xenofóbiu,
v nenávisť voči susedom.
V tom spočíva nebezpečenstvo.
Tento súbor vlastností sa v dobe kamennej nazýval patriotizmus
a potom sa z neho vykľula láska k štátu,
láska k vodcovi.
Existuje však aj iný druh patriotizmu.
Je to skoro ako milovať rodičov,
milovať svoje rodisko,
nežná láska k svojmu bezprostrednému okoliu.
Čo zaujímavé si môžete odniesť
a priniesť do svojej krajiny?
Prvá láska je hrdá láska. Ste hrdí na svoj kmeň.
Druhý typ je učenie sa zo sveta.
To sú dva druhy patriotizmu.
Už dávno som stratil vieru.
Chápem, že žijeme v autoritatívnom štáte so všetkými
dôsledkami, ktoré to so sebou prináša.
Máme politický systém, ktorý nezmenia žiadne voľby.
Mali by sa investori obávať
vstupu ruských vojsk na Ukrajinu?
O možnom vstupe ruských vojsk na Ukrajinu
hovorili začiatkom roka, keď sme uskutočnili cvičenie Západ 2021,
ale ako vidíte, nestalo sa tak.
Pán vie,
ž e nikto by nemal byť pri moci dlho.
Nikto nesmie mať absolútnu moc.
Bol to veľký objav:
deľba moci a nástupníctvo moci.
Vojny vznikajú iba vtedy, keď niekto vládne neobmedzene dlho.
Rozhodol som sa vykonať špeciálnu vojenskú operáciu.
Naše plány nezahŕňajú okupáciu ukrajinských území.
Čo je potrebné na to, aby sa začala vojna
medzi Anglickom, Francúzskom a Nemeckom?
Najjednoduchšia vec: líder do konca života.
To je vojna!
Na svete existuje približne 200 krajín.
Niektoré z nich majú jadrové zbrane
v rastúcom počte.
Niektoré sú
v stave krutého nepriateľstva so svojimi bezprostrednými susedmi.
V niektorých prevládajú autoritárske režimy,
kde rozhodnutie o použití týchto zbraní
alebo zničení nenávideného suseda
závisí od jednej osoby.
Ľudia sa pýtajú, aký stabilný môže byť takýto svet
po dobu sto rokov?
Môže byť taký svet vôbec stabilný?
Zdá sa veľmi nestabilný.
Čo sa týka jadrovej eskalácie:
s touto rétorikou sme nikdy nezačali.
Máme taktické jadrové zbrane,
ktoré sú tri alebo štyrikrát silnejšie
ako bomby, ktoré Američania použili
v Hirošime a Nagasaki.
Tri alebo štyrikrát silnejšie.
Máme ich oveľa viac,
ako tí v Európe,
aj keď si Američania prinesú zo Spojených štátov svoje.
Stále ich máme mnohonásobne viac.
Agresia voči Rusku zo strany akéhokoľvek nejadrového štátu,
ale za účasti alebo podpory jadrového štátu,
sa bude považovať
za spoločný útok na Ruskú federáciu.
Vrátane prípadu, ak nepriateľ použitím konvenčných zbraní
vytvorí kritickú hrozbu pre našu suverenitu.
Iba spoločnosť,
ktorá je schopná vo svojej duši
nahradiť lásku k národu láskou k ľuďom,
iba takáto spoločnosť si môže zaručiť dlhovekosť.
Spoločnosť presiaknutá nenávisťou
nemôže byť stabilná ani udržateľná.
Máme pred sebou kolosálnu výzvu.
Len humánna spoločnosť
môže existovať dlho, veľmi dlho.
POSLEDNÁ CESTA
Uvedomil som si, že toto bude moja posledná cesta.
Mám už 88 rokov.
Takmer určite.
Napriek tomu sa cítim celkom dobre.
Otec, som šťastný, že sme všetci tu.
Úprimne som si ani nemyslel, že je to možné.
Ďakujem, Augie, že si prišiel.
Asi pred desiatimi rokmi si ma požiadal,
aby som napísal knihu
o VimpelCome a o mojom pohľade, mojej skúsenosti.
Ešte som ju nedopísal,
ešte som ju nevydal. Napísal som…
Do jej dokončenia mi chýba len jedna kapitola.
Pred odletom domov
mi dal Dim svoju aktualizovanú autobiografiu
a ja som mu povedal o takmer dokončenej knihe
o našej spoločnej minulosti.
O pár mesiacov neskôr, keď Rusko bombardovalo Kyjev
a zničilo celé mestá a rodiny,
som musel prepísať koniec.
Ruská časť spoločnosti, ktorú sme s Dimom založili pred 30 rokmi,
sa pravdepodobne už nikdy nestane súčasťou globálnej obchodnej sféry,
zatiaľ čo ukrajinské a medzinárodné pobočky
naďalej fungujú a prosperujú.
Vrátil som sa do predstavenstva,
aby som oživil priekopníckeho ducha, ktorý nás definoval v roku 1991.
Počas tretieho týždňa vojny som podnikol prvú cestu na Ukrajinu
v rámci súkromnej policajnej misie.
Zaviazali sme sa pomáhať Ukrajine a odvtedy tam pracujeme ako dobrovoľníci.
Podpíš to tu v ruštine, ja to potom preložím do angličtiny.
Dobre.
- Keď budeš pripravený. - Moment.
Boris, tak veľmi sa mi trasie ruka,
že som posledný rok nemohol písať.
- Dobre, ja to podpíšem. - Dobre.
Poviem to takto, oprav ma, keď treba:
„Drahý Augie…“
„Drahý Augie, žiadam ťa, aby si sa považoval za spoluautora
tejto knihy,
tak ako si bol spoluautorom môjho osudu.“
- Dobre povedané. - Páni.
„Spoluautor“ sa píše spolu.
„Tak ako si bol spoluautorom môjho osudu.“
Nemôžem. Dofrasa!
Dokážeš to.
Bude to škaredé, nedokážem to.
Neskôr. Podpíšem to neskôr.
- Dobre. - Dobre.
Skvelé, ďakujem!
Prečítajme si niečo.
„Zbohom, priateľ môj Zbohom
Milý môj, si navždy v mojom srdci
Bolo predurčené, aby sme sa rozišli A jedného dňa znova stretli
Zbohom, priateľ môj Žiadne podávanie rúk
Žiadne slzy, žiadne zvraštené obočie
V tomto živote nie je Na umieraní nič nové
Ani život nie je o nič novší“
Tesne pred koncom
zhromaždil Dim na Cypre tím kolegov, vedcov a intelektuálov.
S Dimovou nadáciou spolupracovali mnoho rokov.
Tam si určili nové filantropické ciele.
Na radosť z učenia, na osvietenie,
ktoré je dobré nielen pre osvietených,
ale aj pre šíriteľov osvety.
Gratulujem!
Tesne pred Vianocami roku 2021
som sprevádzal Dima a Borisa na ich poslednej ceste do Švajčiarska,
kde je eutanázia legálna.
Dim sa rozhodol podstúpiť tento zákrok pred rokom 2022.
To je zdravie a pohoda, však?
Chcel odísť z tohto sveta v pokji
a najmä v správnej chvíli –
jeho zmysel pre načasovanie bol mimoriadny.
V mnohom sme boli veľmi odlišní:
Dim bol zarytý ateista
a ja som kresťan s vierou v Boha.
Spočiatku som sa s jeho smrťou takmer nevedel zmieriť.
Napriek mojim pokusom odhovoriť ho
zostal rozhodný a mal naponáhlo.
Obaja sme zdieľali vieru vo význam slobodnej vôle
a absolútnej moci jednotlivca
nad vlastnou existenciou.
Myslím, že toto mi pomohlo prijať to.
Toto je naša rozlúčková fotka.
Táto posledná cesta znamená koniec
môjho osobného príbehu s Dimom a postsovietskym Ruskom.
Naša spoločná minulosť sa uzavrela.
Všetko, čo sa podarilo dosiahnuť
počas krátkeho priateľstva medzi USA a Ruskom,
je teraz nenávratne preč –
okrem nášho spojenia.
Keby som bol mladší, keby som bol mladý…
Myslím si,
že jednou z najdôležitejších úloh
všetkých gramotných ľudí,
je vzdelávať.
Byť starcom nie je vo všeobecnosti nič moc.
Nohy mi už tak dobre neslúžia.
Vždy je tu niečo.
Áno.
Ale má to aj svoju pozitívnu stránku,
pretože keď vidíte horizont,
máte chuť zakričať: „Ľudia, musíte žiť.“
Premýšľajte o tom!
Presne o dva mesiace neskôr, vo februári 2022,
Rusko napadlo Ukrajinu.
Maya prežila Dima o jeden rok.
Boli pochovaní spolu na Cypre.
Ziminova nadácia naďalej podporuje vedu a vedcov
na univerzite v Tel Avive, Technione a Arizonskej štátnej univerzite.
Od roku 2022 podporuje stredoškolské
vzdelávanie v Ukrajine v prvej línii
a podieľa sa na obnove knižníc a škôl.
Nemôžeme menovať našich ruských kolegov,
ktorí pracovali na tomto projekte, pre ich vlastnú bezpečnosť.