Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Aleksej Navalni. 23. december 2021.
Iz kazenske kolonije št. 2 (IK-2) Pokrov, Rusija:
"Ob srečanju z Dimitrijem Borisovičem Ziminom na različnih dogodkih
sem nenehno mislil, kakšen izjemen človek je.
Če ne bi vedel, da dejansko obstaja,
bi mislil, da si ga je nekdo izmislil kot vzornika."
Ta starec je Dim.
Je Rus, jaz pa sem Američan.
Prijatelja sva že več kot polovico mojega življenja.
Spoznala sva se na predvečer razpada Sovjetske zveze,
ko je bil Dim star 58 let, kolikor sem star zdaj.
MOSKVA, RUSIJA
Sem Dimitrij Zimin, pravkar sem nastopil v oddaji,
katere ime sem že pozabil, a to ni pomembno.
ZDA, ILLINOIS
Mimogrede, rodil sem se leta 1933.
Neverjetno je tudi to,
da je bil Američan, ki je bil dovolj mlad, da bi lahko bil moj sin.
Postala sva prijatelja za vse življenje.
Njegova ruščina je približno tako dobra kot moja angleščina,
torej zelo slaba.
DECEMBER 2021
EVROPA
Decembra 2021 me je teden dni pred božičem
poklical Dimov sin Boris. Iz Chicaga sem moral nujno priti
v Dimovo spalnico v najetem stanovanju na oddaljenem Cipru.
To je bilo na kongresu. V senatorjevi pisarni.
Tam nam je Dim predstavil svoj načrt.
Konec leta bo v Švici opravil evtanazijo.
ZAKLJUČNI PRIZORI ŽIVLJENJA IN ČASA
Prosil sem, da me pokopljejo v smučarskih čevljih.
Tukaj je nagrobnik, tukaj je slika.
In nato napis:
"Ta naročnik je bil izključen."
Leta 1992, v kratkem obdobju prijateljstva med obema velesilama,
sva ustanovila zelo uspešno telekomunikacijsko podjetje VimpelCom.
Postalo je prvo rusko podjetje, ki je kdaj kotiralo na borzi zunaj Rusije,
in prvo telekomunikacijsko zagonsko podjetje na newyorški borzi,
s čimer sva oba neodvisno obogatela.
Pred 30 leti sva se s povezovanjem ljudi
veselila zelo svetle prihodnosti.
Dva meseca po smrti mojega prijatelja je Rusija napadla Ukrajino.
In potihoma sem bil hvaležen, da Dim tega ni videl.
Ni mu bilo treba videti grozot, ki sem jih videl jaz,
ki jih je ruska vojska zagrešila v kijevski regiji.
Uspešne prihodnosti Rusije, Dimove države,
in moje domovine Amerike,
o kateri sva sanjala v 90-ih letih, Ni bilo več.
Najina zgodba je postala ganljiva kronika
spopada med ameriškimi sanjami in rusko usodo.
TRIJE MESECI PRED DIMOVO EVTANAZIJO
Ko gledam te posnetke, ne vem, kaj naj si mislim o njih.
Nam je Dim namignil o svojih načrtih?
Ali bi lahko to ugotovili?
To bo verjetno moje zadnje potovanje.
Septembra nas je Dim povabil na svoje "zadnje potovanje".
Mislil sem, da tako starejši moški opisuje pustolovščino.
Morda križarjenje.
Dim je zapustil Rusijo januarja 2021,
ravno ko so aretirali ruskega opozicijskega voditelja A. Navalnega.
Dimova družina je več kot 12 let finančno podpirala Navalnega
in druge cilje, ki jim je njihova država ostro nasprotovala.
V Rusiji je bil Dim edini, ki je to delo odkrito opravljal.
Dragi Augie, odkar sem te nazadnje videl,
se nisi niti malo spremenil.
Tri mesece pred samomorom s pomočjo
ni nihče vedel, da je Dim skrbno pripravil
vsako podrobnost svojih zadnjih dni.
Njegove žene Maje ni bilo lahko pripeljati na ladjo,
a mu je to veliko pomenilo.
Povabil je tudi prijatelja, filmskega režiserja,
da bi snemal in pustil spomine za vnuke.
Slika, ki sem jo pogrešal. -Ja, tvoja slika.
Ja. -Ja.
To je smešno.
Vsega se spomniš!
Spomniš se. -Spomnim se.
Zelo dobro.
V ozadju je Plexsys systems.
Lahko povem tvojo zgodbo, Dim?
Vem, da bi dovolil.
Razmišljal sem, zakaj se je odločil končati življenje pod svojimi pogoji
in zakaj je to storil pred letom 2022.
Dim je imel raka, ki pa ni bil neozdravljiv.
Začenjal je izgubljati spomin, kar ga je prestrašilo.
Dim se je spraševal, kakšen smisel je živeti brez svojih spominov?
Najbolj pa se je bal, da bo priča izbruhu nove obsežne vojne,
na katero bodo ZDA tisto jesen vsak dan opozarjale.
Vznemiril sem se.
Lahko dobim konjak? Majhen.
Gospodje, na zdravje!
Roka se mi grozno trese.
Ko bom spil pijačo, se bo nehala tressti.
Najina zgodba se je začela v 80-ih, letih, ko je bila Rusija še del ZSSR.
Dim je bil sovjetski radijski inženir,
ki je delal na razvoju radarskega sistema proti ameriškim raketam.
Američani in Sovjeti so bili desetletja zagrizeni sovražniki.
Za večino Američanov, vključno z menoj,
je bila Sovjetska zveza imperij zla.
Potem pa je navadne ljudi novi sovjetski voditelj Gorbačov
pretresel s perestrojko,
podrl Berlinski zid in odpravil komunistični sistem.
Nenadoma se je neskončna tekma med našo vojaško tehnologijo ustavila.
Veselimo se prihodnosti s čistim nebom za vse človeštvo.
Hvala vam.
Zavedati se moramo, da smo živeli v totalitarnem režimu.
Totalitarni režim ne more obstajati, če nima sovražnikov.
Mislim, da sem Gorbačova sprejel že na samem začetku.
Bil mi je zelo všeč.
Gorbačov in njegov popolnoma nov način razmišljanja.
Sprožil je revolucijo v politiki.
Imel sem 22 let, bil sem študent drugega letnika na Stanfordu.
Nekega dne sem sprehajal po univerzitetnem kampusu.
Ko sem šel mimo vrat oddelka za slovanske jezike,
sem zagledal napis, ki je oglaševal potovanje v Sovjetsko zvezo.
Iz neznanega razloga me je pritegnilo.
Tako sem se znašel v Moskvi v času,
ko so Sovjeti ugotavljali, kaj pomeni perestrojka.
Tam sem najprej zamenjal predvajalnik walkman s slušalkami
za vstopnice za Bolšoj teater.
Takrat še nisem vedel,
kaj bo moja druga kupčija.
HLADNA VOJNA
Rekel bi, da so bila v mojem življenju tri glavna obdobja.
Prvo obdobje je trajalo 30 let.
Delal sem v vojaško-industrijskem kompleksu
na znanstvenem inštitutu Mints.
Bil sem namestnik glavnega projektanta ogromne radiolokacijske postaje.
Ste videli fotografije?
To je radarska postaja moskovskega sistema protiraketne obrambe.
Sistemi protiraketne obrambe so bili razviti po sporazumu z Američani.
Slavni sporazum Brežnjev-Nixon.
Najpomembnejši dogodek v razvoju sovjetsko-ameriških odnosov
je bil obisk generalnega sekretarja centralnega komiteja
komunistične partije Sovjetske zveze,
Leonida Brežnjeva, v Združenih državah Amerike.
Kljub strahu in napetosti v času hladne vojne
je bilo takrat še vedno mogoče videti sovjetskega voditelja
in ameriškega predsednika skupaj v istem helikopterju.
Takrat sem bil star sedem ali osem let.
Deset let prej so se moji starši
s 24 dolarji v žepu iz Mehike in Kolumbije preselili v ZDA.
To je bilo kmalu po kubanski raketni krizi,
ko je Rusija prvič uporabila jedrsko izsiljevanje.
Moj oče, visoko izobražen inženir,
je neutrudno opravljal različna dela.
Nekaj časa je celo podnevi in ponoči delal na bencinski črpalki,
da bi svojim otrokom omogočil mirno življenje.
V skladu s tem sporazumom,
znamenitim sporazumom Nixon-Brežnjev,
bi lahko imeli vsak po en sistem protiraketne obrambe.
Obisk je prinesel nov niz sovjetsko-ameriških sporazumov,
vključno s sporazumom o preprečevanju jedrske vojne.
Odločili smo se za namestitev sistema protiraketne obrambe okoli Moskve.
Američani so se odločili, da bodo svoj sistem protiraketne obrambe
namestili na kraju, katerega ime sem pozabil,
kjer so bili njihovi objekti za izstrelitev raket,
usmerjenih proti Sovjetski zvezi.
Šlo je za veliko polje.
Oni so varovali ta kraj, mi pa Moskvo,
kar je bila na splošno nemogoča naloga.
Za uničenje ameriških raketnih izstrelišč,
ki so lahko prenesla obremenitev okoli šest kilogramov na kvadratni centimeter,
je bil potreben neposreden zadetek.
Imeli so zelo trpežen oklep.
Po drugi strani pa bi za uničenje Moskve zadostoval zadetek ene same rakete.
Moskvo bi lahko uničili z eno vodikovo bombo,
zato je bil moskovski protiraketni obrambni sistem izguba denarja,
saj sploh ni obrambe.
Bolni in senilni Brežnjev je živel v Moskvi.
Tako smo izdelovali sistem za obrambo mesta,
medtem ko so Američani, njihov sistem se je imenoval Safeguard,
ščitili svoje strateške rakete.
Protiraketni sistem je bil postavljen le v okolici Moskve.
Mimogrede, čeprav so minila že desetletja,
nisem prepričan, da je vse to mogoče povedati.
Čeprav tu ni nič takega.
Bodite previdni s temi informacijami.
Vladalo je zadušljivo ozračje skrivnostnosti.
Skrivnostnost, ki je bila včasih popolnoma smešna,
je imela prednost pred učinkovitostjo.
Zakaj je inštitut PhysTech ustvaril toliko genijev,
veliko več kot Fakulteta za fiziko?
To vprašanje sem si zastavil tudi sam, ker sem tam poznal veliko ljudi.
Vzrok je bila kultura.
Vstop je bil skoraj prost.
Zraven je bila knjižnica.
Imeli so drugačno življenje.
Na nek način …
Sem jim zavidal.
Seveda. Kolikor vem, ste bili popolnoma zaupno osebje.
Popolnoma zaprto.
Torej niste mogli v tujino?
Seveda ne! Nikakor.
Vsi tajni dokumenti v Sovjetski zvezi so bili razdeljeni na zaupne,
strogo zaupne in strogo zaupne posebnega pomena.
Za dostop do dokumentov "posebnega pomena"
ste morali imeti poseben obrazec.
Prisluškovanje je bilo popolnoma uradno.
Celoten sistem je bil pomanjkljiv.
Postopek je bil takšen, da sem moral,
preden sem lahko iz svoje pisarne poklical v drugo mesto,
poklicati oblasti in povedati, da naročam medkrajevni klic.
Izrecno mi je bilo prepovedano,
da bi se v svojem stanovanju pogovarjal brez nadzora.
Je kdo to nadzoroval? Kdo ve? V teoriji je.
Bil sem vodja največjega oddelka.
Glavni projektant, doktor znanosti, a nisem bil član komunistične partije.
Nikoli nisem bil član.
Našel sem.
Imam veliko …
Treba je povedati, da smo za to,
da bi izdelali več tankov kot vsi ostali na svetu,
v veliki meri uničili državo.
Država, družba, si najprej zasluži spoštovanje,
če ustvari dostojno življenje za svoje ljudi.
Kdaj ste začutili, da niste več Sovjet?
Avgusta 1968 …
Ko sem videl naše tanke v Pragi.
Takrat je bilo zame konec komsomolske iluzije.
Jasno sem dojel, da mojo državo vodijo nasilneži.
NOVO UPANJE
Če na koledarju označimo najsvetlejše
in najtemnejše datume v naši zgodovini,
bi kot svetle datume označil čas, ki nam je prinesel nekaj
podobnega svobodi, devetdeseta leta.
Takrat je nastala svobodna Rusija.
Ali vsaj korak k svobodi v Rusiji.
Gorbačovov prihod na oblast v ZSSR in konec hladne vojne sta sovpadala
z začetkom telekomunikacijske revolucije v ZDA.
Ljudje so na poti, zaposleni ljudje, ki so v gibanju in delajo.
A lahko nekateri vseeno ohranjajo telefonske stike
s poslovnimi partnerji, strankami, družino in prijatelji,
tudi ko so na poti.
Očetov inženirski instinkt mu je dal veter v hrbet.
Leta 1983 je bil v ZDA predstavljen prvi komercialni mobilni sistem.
L. 1990 sem kot mlad neizkušen podjetnik z očetom kupil Plexsys,
majhno tehnološko podjetje v Corinthu v zvezni državi Mississippi.
S sredstvi podjetja sva vzela okoli milijon in pol dolarjev posojil.
Hkrati je novo obdobje miru v ZSSR pomenilo,
da so vojaški radijski inženirji iskali način
za preživljanje brez državnega financiranja.
Sovjetska zveza je še vedno obstajala,
vojaških naročil pa je bilo praktično konec. Nismo prejemali plač.
Poleg nas so bile v takšnem stanju tudi druge tovarne.
Tovarne so iskale način, da bi lahko prodrle na trg.
Spodbujali so spogledovanje s tujimi podjetji.
Požvižgali so se na vse skrivnosti,
a poleg tega jih tam tako ali tako ni bilo.
Iskali smo kakršenkoli način, da bi preživeli.
Navsezadnje smo bili inženirji.
Bi morali stradati?
Vse sem pozabil. Moram poiskati svoje zapiske in jih uporabiti kot osnovo.
Ste čutili, da boste morali delati kot ulični čistilec?
Imeli ste družino.
Nisem. Imeli smo veščine.
Navsezadnje je radijska elektronika zelo široko področje.
Mislil sem, da bom našel delo.
Prav ta trenutek je na drugi strani sveta
v oddaljenem predmestju Chicaga
na naša vrata potrkal energičen ameriški prodajalec libanonskega rodu.
Prodajal je kozmetiko L'Oreal. Njegovo ime je bilo Ed Saad.
Vozil je rdeč cadillac
z belo usnjeno notranjostjo, kabriolet. In nosil je polno nakita.
Popolnoma noro.
Ime mu je Ed Saad. Se spomniš Eda?
Ed Saad. Ja! Spomnim se.
Libanonski Američan, ki je živel v predmestju Chicaga,
po imenu Ed Saad,
je prišel k nam in rekel: "Bral sem o vašem podjetju.
Bral sem o vaši infrastrukturni opremi.
Sovjetska zveza potrebuje vašo opremo.
Vaš sistem je zasnovan za majhna mesta.
To je popoln sistem za Rusijo.
Če pridete, lahko v Rusiji prodate na milijone svojih sistemov."
Po dveh ali treh mesecih pogovorov je mojega očeta prepričal, da greva tja.
Potreboval sem šest mesecev, da sem se prepričal,
da moramo poskusiti in videti, kaj se bo zgodilo.
Z nama je sklenil naslednji dogovor:
"Za svetovanje vam bom zaračunal 50.000 dolarjev."
To je bil njegov honorar.
25.000 dolarjev bi plačali, preden bi šli,
in še 25.000 dolarjev, če bi podpisali pogodbo.
Za plačilo stroškov sva morala uporabiti nekaj od najinih 12 kreditnih kartic.
Bilo je noro. Vodil naju je uspeh kozmetike L'Oreal v Moskvi,
moja izkušnja z vstopnicami za Bolšoj in podatki.
Celo gostota stacionarnih telefonov v Sovjetski zvezi
je bila le 17 telefonov na 100 prebivalcev.
Preprosto povedano, ljudje se niso mogli povezati med seboj.
Preden sva se vkrcala na Pan Americanov let PA74 v Moskvo,
sva napisala oporoko in sklenila življenjsko zavarovanje.
Odločila sva se, da bova postala ameriška pionirja v Rusiji
ali pa družini zapustila nekaj denarja.
Živ sem imel negativno neto vrednost, mrtev pa bi bil vreden milijon dolarjev.
V našem strogo zaupnem uradu Vimpel - RTI
so nas začeli obiskovati tujci.
Bilo je popolnoma neverjetno.
Znano je bilo, da je moj laboratorij v našem tajnem radijskem
tehničnem inštitutu začel delati nekaj drugačnega.
Od kod je prišel Fabela?
Resno sva se lotila posla z mobilnimi telefoni.
Fabela nam je na lastne stroške priskrbel bazno postajo in stikalo.
Prinesel in podaril nam je okoli 15 telefonov.
Ko smo se prvič sprehajali s telefoni, nam je bilo zelo všeč.
Povabil nas je, da se vključimo v posel.
Ko sva vstopala v te inštitute,
je šlo za strogo tajne inštitute, midva pa sva vstopala vanje kot Američana.
Z najinega vidika je bilo to izjemno.
Če bi se to zgodilo tri leta prej, bi bila oba v zaporu,
ker sem hodil v te inštitute.
V prvih dveh dneh po srečanju z družbo Vimpel,
preden sem spoznal doktorja Zimina,
je bilo jasno, da ne nameravajo ničesar kupiti.
Želeli so tehnologijo.
Zanimalo jih je, kaj lahko izdelajo.
Popolnoma drugače, kot nama je povedal Ed Saad.
V Moskvi sva bila sedem dni.
Drugi dan sva ugotovila,
da ne bodo ničesar kupili. Želeli so izdelovati.
Hitro sem dojel, da so ti 50, 60-letni sovjetski radijski inženirji prišli
na sestanek z mano, mladim Američanom, ki ni inženir, le zato,
ker sva imela samopostrežni zajtrk.
Odpravili so se naravnost k mizi, v aktovke pospravili sendviče
in se nato pogovarjali z nama.
Razumel sem, da so hrano nesli domov,
in bil sem ponosen, da sva lahko vsaj nekoga nahranila.
Prišlo je celo do tega, da sem te povabil k sebi domov.
V Khimki Khovrino. Bil sem ponosen, ker sem imel trisobno stanovanje.
Vprašal sem ju, koliko sob imata.
Taktično sta rekla, da živita v hiši.
Zadnji, sedmi dan
sva se srečala z generalnim direktorjem družbe Vimpel.
Pripeljal je vse različne inštitute, ki sva jih obiskala,
da bi se začeli pogajati o tem, kako bi lahko sodelovali.
Takrat sva se odločila,
da se morava nečesa domisliti, če želiva,
da se nama bo naložba povrnila.
Rekla sva, da bi morda lahko z družbo Vimpel proizvajali lokalno.
Na neki točki pogajanj, ne vem, za kaj je šlo,
je bil doktor Zimin popolnoma proti.
V sobi z 20 ljudmi je začel dobesedno tolči po mizi
in govoriti, da se to ne bo zgodilo.
Bil je zelo živahen, kot zna biti,
a je dobesedno tolkel po mizi.
V bistvu je bilo odločeno, da se moramo pripraviti na to,
da bo proizvodno podjetje Vimpel organiziralo proizvodnjo,
zato moramo spoznati proizvajalca v Ameriki.
Sestavljena je bila delegacija, ki jo je Augie povabil.
V tistih časih je bilo potovanje v ZDA nepredstavljivo.
Američani so bili gostitelji. Pokrili so vse naše stroške.
Poslali so nam faks z vabilom
in posebno prošnjo, da v delegacijo vključimo plešastega gospoda,
ki je divje gestikuliral in tolkel po mizi.
Tako sem bil v zadnjem
trenutku vključen v delegacijo, ki je odpotovala v Ameriko.
Spomnil sem se le tipa, ki je počel tole.
Kot vam je povedal, sem rekel, naj poskrbijo,
da bo na seznamu delegacije. Da ga hočem.
Ne vem, ali sem ti povedal,
ampak odgovor je bil, če sem prepričan.
Vedno je zelo težaven.
Vedno vsem oporeka.
S protokolom je bil proti vam. Ste prepričani, da ga želite?
Rekel sem, da, ker hočem nekoga s strastjo.
Bil je edini, ki je pokazal strast na najinem obisku. Ostali so bili takšni.
Augie, tvoje povabilo v Ameriko,
kjer se je vse začelo, je spremenilo moje življenje.
In moje.
Ko so radijski inženirji prvič prišli na obisk,
je Sovjetska zveza pravkar prenehala obstajati.
Iz Sovjetske zveze so leteli v Chicago
in se po tednu dni vrnili v Rusijo.
Kmalu zatem sva se z ruskim radijskim inženirjem
Dimitrijem Ziminom podala na pravo pustolovščino.
Soustanovila sva skupno rusko-ameriško telekomunikacijsko podjetje VimpelCom.
Lotila sva se ambicioznega projekta,
da vzpostaviva prvo mobilno omrežje v Moskvi,
ki bi povezalo ljudi nas način, ki je bil prej nepredstavljiv.
AMERIŠKE SANJE
Sovpadali se trije veliki revolucionarni dogodki.
Razpad Sovjetske zveze,
začetek uvajanja prostega trga
in pojav popolnoma nove mobilne tehnologije.
Ti trije veliki dogodki so sprožili neverjetno
intelektualno revolucijo.
Na stara leta sem spoznal, da sem bil startuper.
To je bilo zagonsko podjetje, ki je nastalo iz nič.
Ko je bilo vse ustvarjeno iz nič,
smo imeli prvo anteno na strehi zunanjega ministrstva.
Čudežno je povezava segala vse do Ulice 8. marca.
Od tam je prišel prvi klic.
12. julija '92 sem se sprehajal po Ulici 8. marca.
Poklical sem Augieja v Ameriko.
Dimova motivacija je bila preprosta, a pametna zamisel:
obdržati zaposlitev in plačilo svojih ljudi.
Kot radijski inženir se je izkazal za verodostojnega,
ker je znal graditi omrežja.
Sredstva, osredotočenost, trženje in načrtovanje so bili moje delo.
Mislim, da Dim ni povsem razumel, kaj pomeni podjetništvo,
a je bil zaradi svojega pustolovskega duha željan raziskovanja,
celo stvari, ki jih ni povsem razumel.
Naslednjih deset let mojega življenja, od leta 1991 do 2001,
je bilo zame zelo pestro.
To je bilo najsvetlejše obdobje mojega življenja.
Zbrali smo se, da bi proslavili vezi med ruskim
in ameriškim ljudstvom, ki so bile stkane med 2. svetovno vojno.
Zbrali smo se, da bi se zavezali, da priložnosti
za izgradnjo boljšega sveta, ki smo jo izgubili pred petimi desetletji,
ne bomo več zapravili.
Stvari so se hitro odvijale.
Po Moskvi so odmevali različni zahodnjaški novi začetki.
Naš adrenalin je ustrezal tveganju.
Jasno je bilo, da bo Rusija postala svetovna voditeljica
in pomemben del svetovnega gospodarstva.
Do leta 1992 smo pridobili 200 prvih strank.
To je bil čas norega navdušenja.
Trideset let smo delali pod pritiskom sovjetskega režima
in nismo smeli izstopiti iz vrste. Potem pa smo si dali duška!
Če bi mobilno komunikacijo gradili po enakih pravilih,
kot je takrat deloval naš vojaško-industrijski kompleks,
še vedno ne bi bilo ničesar.
Do leta 1996 je naše mobilno omrežje v Moskvi
uporabljalo 50.000 ljudi.
Od prvega mobilnega klica
iz Moskve v Chicago do uvrstitve našega podjetja
na newyorško borzo so minila le štiri leta.
Zamisel za IPO je bila Fabelova.
Prva javna ponudba delnic oziroma IPO
je postopek, v katerem zasebno podjetje svoje delnice prvič ponudi javnosti.
V našem primeru
so lahko ameriški vlagatelji prvič kupili delnice ruskega podjetja.
Že takrat sem rekel, da je bil to pomemben dogodek.
Takrat se je pojavila zamisel o prvi javni ponudbi delnic.
Najprej se mi je zdelo noro, potem pa sem pomislil, zakaj ne?
A je bilo noro zanimivo.
Prepričati Dima?
Dim mi je vedno izjemno zaupal.
Preprosto mi je zaupal. Takoj je pristal.
Ja, Augieju sem popolnoma zaupal.
Novembra 1995 sva se odločila,
novembra 1996 pa smo bili že na borzi.
Še danes je izvedba IPO v enem letu nezaslišana.
Nisem bil tako naiven. Vedel sem, kako zapletena je Rusija.
V IPO sem videl visoko raven zaščite za podjetje.
To je bil glavni razlog, da sem se odločil za to.
Vedel sem, da nam bo javna prodaja podjetja s tujimi vlagatelji
zagotovila podporo ameriške vlade.
Želeli bi zaščititi svoje vlagatelje,
še posebej, ker so bili odnosi med ZDA in Rusijo zelo močni.
Spomnim se … Augie se tega spominja bolje kot jaz,
noči pred IPO, ko smo sedeli in določili ceno.
Tržno ceno.
Če jo postavite previsoko, ne bo nihče kupil delnic,
če jo postavite prenizko, pa nikoli ne veste.
Na koncu smo jo še vedno določili prenizko,
ker se je za nakup delnic tako mudilo. Lahko bi jo postavili nekoliko višje.
Posebej smo želeli zagotoviti,
da bodo vlagatelji prvi dan zaslužili ne glede na ceno, ki smo jo določili.
Želeli smo jih nagraditi za njihovo zaupanje.
Ne pozabite, da me je pred tem zavrnilo 13 bank, ki so rekle:
"Ne, ne bomo vas podprli."
On je prestar, jaz sem premlad in gre za Rusijo. Se šalite?
Se spomniš, kaj se je zgodilo dva tedna in dva dni po začetku predstavitve?
Bili smo v fazi predstavitve, tri do pet dni pred določitvijo cene.
Se spomniš, kaj se je zgodilo v Rusiji?
Jelcin je doživel srčni infarkt. Dva tedna po začetku naše predstavitve.
Če bi Jelcin umrl, bi IPO propadel. Vsega bi bilo konec.
Vsi so se spraševali, ali bo država ostala nekomunistična.
Ker je Jelcin edini, za katerega je Zahod verjel,
da bo ohranil Rusijo nekomunistično.
Ne pozabite, da je tri leta prej prišlo do državnega udara.
Zato so vsi verjeli, da brez Jelcina, čeprav ni bilo res …
Zahod je verjel, da se bo vrnil komunizem.
Zato je bilo za nas zelo dramatično.
Da bi vse to delo lahko uničil en sam incident.
Na srečo je okreval. Naredili so mu obvod.
Ja.
Ja, ja, ja … Imeli smo veliko srečo.
Gledate World News Tonight.
Danes na Wall Streetu.
Ja, to je Wall Street z Rusi.
Ko smo naše podjetje uvrstili na newyorško borzo,
je njegova kapitalizacija dosegla 822 milijonov dolarjev
v samo petih letih, potem ko smo v novi državi začeli iz nič.
Leta 1990 si nihče ni mislil, da je to mogoče,
razen morda Eda Saada, prodajalca kozmetike,
in Jegorja Gajdarja, prvega reformatorja postsovjetskega gospodarstva.
No, Dimitrij Borisovič?
Kljub vsem kritikam na račun Gajdarja se je izkazalo, da je imel prav.
Od leta '92 so minila le štiri leta
in rusko podjetje je prvič v zgodovini uvrstilo ruske vrednostne papirje
na newyorško borzo.
Ko smo potrebovali denar za razvoj podjetja,
smo, kar je razumljivo, nekaj časa živeli od bančnih posojil.
Toda posojila v Rusiji so zelo draga, do 30 % obresti na leto.
Na začetku, ko je bil posel v razcvetu, je bilo to še sprejemljivo,
toda takoj, ko gre denar za obresti,
s takšnimi posojili ne morete razvijati posla.
Morali bi se boriti, da bi tako kot drugod po svetu imeli dostop
do najcenejšega kapitala za rast podjetij.
Ta najcenejši denar najdete na borzah.
To je bil prvi primer za podjetje, prvi v zgodovini.
V Ruskem imperiju je bilo podjetje,
ki je bilo javno objavljeno na borzi.
Pod blagoslovom carja Nikolaja II.
si je zagotovilo posojilo
za gradnjo železnice Moskva-Vladivostok.
Toda to podjetje se je odpovedalo obveznicam.
Sama borzna struktura ni obstajala. -Železniška obveznica.
Kot struktura izmenjave smo bili prvi v zgodovini.
Ja. V zgodovini.
Smo jim podarili samovar?
Car Nikolaj nam je dal zlat samovar,
ko so na borzo uvrstili obveznice.
Imeli so ga v sejni sobi, ker je zelo dragocen.
Če danes obiščete newyorško borzo,
je v njihovi sejni sobi.
Tako smo prišli do zamisli, da jim podarimo gželski samovar.
Obstaja fotografija. -Gželski samovar.
Nad balkonom smo imeli obešeno rusko, ameriško in zastavo Beelina.
Celoten Wall Street je bil zaprt.
Prirejali smo različne ruske kulturne dogodke.
Prvič v zgodovini smo na borzo pripeljali ruske plesalce.
Na borzi smo imeli ruske plesalce.
Seveda so se vsi ustavili in gledali. Bilo je neverjetno.
Spomnim se Augiejevega očeta,
ki je bil po mojem mnenju bolj vesel kot Augie.
Se spomniš svoje zaključne besede na vsakem govoru,
ki smo ga pripravili na predstavitvah?
Kakšna je bila tvoja zaključna beseda? Se spomniš? V angleščini.
Izrekel si en stavek.
Lahko se poskušam spomniti.
Na pamet sem si ga zapomnil, zdaj pa sem pozabil.
Augie, spomni me.
Ja. "Veselim se …
Veselim se zelo svetle prihodnosti."
"Veselim se …"
"Zelo svetle prihodnosti!"
Ja!
Vsak govor je končal z: "Veselim se zelo svetle prihodnosti."
Ja. To je bil njegov zaščitni znak. -"Veselim se …"
Zamahnil sem z roko.
Imeli smo 120 predstavitev.
Dimitrij Borisovič, kdaj ste postali bogataš?
Se ne spomnite? -Ne razmišlja tako.
Sem zelo slab sogovornik. Ne spomnim se.
Ne razmišlja tako. Nikoli ni pomislil na to.
Ne spomnim se.
Začenjam se spominjati.
Samo trenutek. Spominjam se tega, česar se spominjam.
Prvič sem slišal,
da sem bogat.
Nekdo mi je rekel.
Poznal sem Lenjo Rožeckina.
Včasih se nisem vračal domov s postaje podzemne železnice na letališču,
temveč s postaje Dinamo, da sem se lahko sprehodil skozi park.
Včasih sem šel domov celo peš.
Nekoč sem v bližini postaje Dinamo naletel na Rožeckina.
"Dimitrij Borisovič, kaj počneš? Zakaj?
Veš, koliko si vreden?"
Takrat se mi je zdel ta stavek … Sploh nisem razmišljal o njem.
Ko mi je rekel, da hodim sam naokoli in ali vem, koliko sem vreden.
Niti pomisliti nisem mogel na prodajo VimpelComovih delnic.
To ni imelo ničesar opraviti z bogastvom.
Kako lahko prodam svoje delnice? To je bilo nepredstavljivo.
To bi bilo, kot bi prodal otroka. Nepredstavljivo.
Veljal sem za bogataša,
a le po imenu.
Tako sem se počutil.
Ali je bilo tokrat za vas lahko?
Ste naleteli na kakšne težave, odpor ali pritisk?
Bog vas blagoslovi, karkoli se je že zgodilo!
Na začetku 90-ih let se je po razpadu Sovjetske zveze
v Moskvi razpasel nasilni organizirani kriminal.
To je bil boj za "zaščito".
Tolpe so nas želele imeti pod svojim okriljem in v zameno zahtevale delež.
Ni bilo srhljivo?
Bila so obdobja, ko je bilo srhljivo.
Spomnim se trenutka, ko sem moral najeti telesnega stražarja.
Kdaj? -Ne bom povedal!
Poleti, precej pozno zvečer,
okoli polnoči,
sem se vračal domov mimo postaje podzemne železnice Rečnoj vokzal.
Zaključil sem, da je bil dr. Zimin na veliko načinov še naivnejši kot jaz.
Ulica je bila zapuščena.
Tista soseska je bila takrat precej prazna.
Do mene je prišla množica tipov. Nisem se zmenil zanje.
Nenadoma se je od nikoder
iz te skupine pojavilo nekaj tipov,
ki so v popolni tišini prišli do mene
in me brez besed udarili v obraz.
Tiho. Bum!
Poskušal sem se premakniti in so me spet udarili.
Padel sem, oni pa so me brcnili.
Na koncu sem imel čisto krvav obraz. Takšen sem prišel domov.
Nato so se začele pojavljati različne teorije.
Očitno je bilo, da me hočejo ustrahovati.
Hoteli so, da vem, kaj mi lahko naredijo.
Udarili so me le po obrazu, a bi lahko šli še dlje.
V pisarni sva to redno doživljala s kriminalci
in enkrat sem moral nujno pobegniti v Združene države Amerike.
Enega od najinih prvih partnerjev so ubili,
čeprav je že zapustil podjetje.
Čeprav sem živel v bližini Chicaga,
se nisem še nikoli srečal s takšnim nasiljem.
RUSKA USODA
Jelcin je že odšel, Putin pa je bil že tam.
Kaj menite o njem?
O Putinu? -Ja.
Zdaj se komaj spomnim.
Mislil sem nekako takole:
zdi se prijeten, a je čekist.
"Čekist" je star izraz za sovjetsko tajno policijo,
predhodnico KGB.
Dim je to besedo dobro poznal že od zgodnjega otroštva.
Niso pošteni ljudje.
Imel sem nekaj nejasnih sumov.
Dejstvo, da je čekist, je bil velik vprašaj.
-Dobro jutro! -Dobro jutro!
Dimitrij Borisovič, dobro jutro!
Sedite.
Dobro jutro, -Dobro jutro!
Dobro jutro. -Dobro jutro.
FUNDACIJA ZIMIN
Leta 1935 so mojega očeta aretirali.
Za to sem izvedel od svoje "druge matere",
varuške, ki se je spomnila, da je bil aretiran,
in mi o tem povedala.
Šepetajoč mi je povedala,
kako so prišli po mojega očeta.
Da moja mama ne bi slišala,
ker je prepovedala govoriti o tem.
"Če bi bil tvoj oče še živ …"
Imeli so celotno ekipo, ki je pila, jedla in pripovedovala šale.
Nekdo je to prijavil.
Prebral sem to ovadbo.
Nato je bila objavljena.
Kaj naredi pokvarjenca?
Ne z vidika novinarja, temveč znanstvenika.
V živalskem svetu je zaradi številnih razlogov za mnoge,
še posebej za samce, značilna povečana agresivnost.
Agresivnost je poskus prevlade
v odnosu z drugimi.
V čredah so posamezniki, ki ne morejo pokazati svoje agresivnosti.
So šibki, ne morejo si pomagati.
Edini način za izkazovanje agresije je,
da se približajo vodji, alfa samcu.
Pod njegovim varstvom, kot je v tropu opic,
si lahko dovolijo metati iztrebke na močnejše posameznike.
Tako se okoli vodje sčasoma ustvari plast gnojnice.
Ali bi se sploh morala srečati?
Dim, skrivnostni sovjetski radijski inženir in intelektualec,
ki se je rodil v družini, označeni za "sovražnike države",
je očeta izgubil v Stalinovih zaporniških taboriščih.
Jaz pa sem Američan, sin priseljencev, ki mu je moja država dala vse.
Zdelo se je, da sva si zelo različna.
Vse do Dimove smrti nisva mogla povsem pojasniti,
kaj naju je združilo.
Že od začetka je bilo med nama spoštovanje,
neskončna zvestoba, strast in skupen občutek za pustolovščino.
Preproste človeške lastnosti so naju za vedno povezale.
Dim je postal celo boter enega od mojih sinov.
Pravkar so objavili na Facebooku.
"Kaj so poslovni voditelji počeli, ko so bili stari 18 let?
Dimitrij Zimin, ustanovitelj družbe VimpelCom.
Fundacija Dinastija. Nagrada Razsvetljenec."
Čisto sem pozabil na to.
Preberem na glas?
"Spomladi leta 1951
je naš veliki vodja še vedno živ, naš prijatelj in učitelj.
Živimo v občinskem stanovanju v Velikem Afanasijevem prehodu,
kjer so vrste za umivanje na pipi v kuhinji in kopalnici.
Beseda "stranišče" se takrat ni uporabljala, vsaj ne v našem stanovanju.
Tudi toaletnega papirja ni bilo.
Če bi na stranišče po naključju obesili časopis
s portretom vodje, bi lahko imeli veliko težav.
V stanovanju ni bilo kadi ali prhe.
Vendar sem že vedel, da želim postati radijski inženir.
To sem tudi postal."
Moj bog!
Že zelo zgodaj sem začel fotografirati,
mislim, da morda v sedmem razredu.
S starši sem se dogovoril za nočitev.
Imeli smo dve sobi.
Dali so mi eno sobo. Nikomur ni bilo dovoljeno vstopiti ali izstopiti.
Okna so bila zakrita.
Vlekel sem vedra z vodo,
obstajale so posebne kadi.
Ko sem zbral goro fotografij,
sem šel h kuhinjski pipi.
Sosedi so bili razumevajoči.
"Moj piece de resistance je bil doma izdelan televizor.
Edini v našem občinskem stanovanju.
Nekaj denarja sem zaslužil s popravljanjem
radijskih sprejemnikov in televizorjev.
Včasih me je preplavilo z mislimi in občutki,
ki jih nisemi mogel deliti s sorodniki."
Mamina družina je bila iz kraja Dokšitsi.
Njihov družinski priimek je Dokšitski.
Najprej
je še pred revolucijo
propadlo židovsko avtonomno območje.
Zato so Židi pobegnili v Sankt Peterburg in Moskvo.
Mama je bila med njimi.
Delala je kot stenografka in strojepiska.
Takrat je bil to cenjen poklic. Rodil sem se ob zvokih pisalnega stroja,
ki nas je prebudil v življenje.
24 ur na dan.
Nikoli nisem videl njenih dokumentov.
Edina stvar, ki je nisem vedel,
je, da je bila pred mojim očetom poročena,
o čemer nisem ničesar vedel.
Mama.
Tudi njen prvi mož je bil zatiran kot moj oče.
Umrl je.
Vlekli so jo na zaslišanja.
Kategorično smo se izogibali pogovorom o politiki.
Naučila se je iz izkušenj.
Tako.
Stalin je ime Rusije.
Od kod ta ljubezen do gospodarja?
Bili smo priča nečemu popolnoma noremu,
ko so se ljudje začeli ne le bati,
temveč so tudi vzljubili svoje mučitelje.
Član črede se boji svojega vodje, ker mu lahko stori karkoli.
To pa lažje preživi,
če se svojega mučitelja začne ne le bati, temveč ga tudi vzljubi.
Lažje živi, lažje se razmnožuje,
če ljubi svojega mučitelja.
Kakšni so tvoji iskreni vtisi
o zadnjem potovanju najinega življenja?
Prijetno je.
Ja.
To mi daje pravico, da pokadim cigareto.
Kompromis.
Ena cigareta, Maja, prav?
Ena sama cigareta.
Grem po cigareto, če jo sploh imam.
Potem si bom dovolila,
da te našeškam.
Dobro.
Nič več ne ogroža mojega zdravja.
Ti pa me oropaš sreče. V imenu česa?
Zakaj? Kakšno dolgo življenje je to?
Pomembna je kakovost življenja.
Kakovost.
Odreči se užitkom zaradi boljšega zdravja?
Zakaj?
Čemu potem služi to zdravje?
Da bi dolgo živel?
Kako dolgo še? Zakaj?
Zakaj?
Ali je mogoče doseči fizično nesmrtnost?
Mislim, da ne.
Podaljševanje življenja je lahko preprosto nemoralno.
Tega ne morete storiti.
Preporod, sprememba življenja
je nujno potrebna za njegovo nadaljevanje.
To je enako uničujoče kot stalna, nespremenljiva moč.
Spomniva se "Borodina".
Dajva.
"Hej, starec, povej, ali je bilo prav,
ko je Moskva, ki jo je opustošil požar,
popustila francoskemu udarcu?
Starejši govorijo o spopadih
in se dobro spominjajo tistih dni!
Z razlogom vsa Rusija
govori o Borodinu!"
Nihče ne ve,
kako sem se poročil z Majo Pavlovno.
Kako je bilo. Imel sem prijatelja Valero Sotina,
s katerim sva poleti skupaj taborila.
Rekel je: "Imam prijatelja, ki je arheolog in organizira odprave.
Lahko greš na taborjenje, za kar ti bodo plačali."
Nekje v pokrajini Novgorod.
Tam sem dobil delo kot voznik.
Zelo mi je bilo všeč.
Voznik je veljal za zelo spoštovano osebo.
Kraji, kjer je Maja opravljala izkopavanja,
so naravnost neverjetni.
Sorodniki mojega očeta.
Moj oče.
Živeli so v vasi Lošinka,
ki se je spominjam
kot enega najbolj veselih krajev svojega otroštva.
Hiša v Lošinki je bila polna knjig.
Knjige so bile vse,
kar je ostalo od zelo bogatih … Takrat nisem vedel,
a sem kasneje izvedel, da je bila družina Zimin zelo bogata.
Nujno moramo razumeti svojo zgodovino,
ki se še ni zgodila.
Pred več kot 100 leti
smo imeli v naši državi katastrofo.
To je vzpon čekistov in komunistov na oblast,
ki so tam še vedno na oblasti, čeprav le v preobleki.
To je državo obsodilo na zelo skromne dosežke.
Moj ded je bil velik proizvajalec.
V resnici so bili to ljudje čisto drugačne kulture.
Aleksander Gučkov,
vodja parlamenta,
je bil bratranec moje babice.
Očitno je bilo to v družini skrivnost.
Spomnim se, da mi je teta Lena nekje proti koncu
druge svetovne vojne povedala, da je v nekaterih dokumentih,
kjer je bilo treba navesti svoje sorodnike,
spremenila eno črko v svojem priimku. Gučkov v Tučkov.
Bil je vodja začasne vlade, predsednik carske dume.
Nepredstavljivo je bilo
biti v sorodu s takšnim človekom. Seveda je bila celotna zadeva prikrita.
Od te dinastije mi je ostala le enciklopedija Brockhausa in Ephrona.
Popolnoma nepotrebna knjiga.
Mislim, da tisto,
kar me najbolj mori,
kar mi vzbuja občutek žalosti,
morda niti ni zgodovina te družine.
Zdi se mi, da je bila Rusija sestreljena že ob vzletu,
da to ni bila le usoda moje družine,
temveč na tisoče in tisoče drugih družin.
V zgodovini države se je zgodila velika tragedija,
Rusija je bila sestreljena pri vzletu.
Emigracija Zvorkina je Rusijo veliko stala,
ker je bila televizija izumljena v ZDA in ne v Rusiji.
Šokiran sem bil, ko sem izvedel,
da je stala Rusijo nekajkrat več, kot je znašal njen letni BDP.
Enako velja za Sergeja Brina, mladeniča …
Za naše gledalce naj povem, da je to soustanovitelj Googla.
Ocenjuje se, da je stala dva do trikrat toliko, kot je letni proračun Rusije.
Če ne bi bilo teh tragičnih dogodkov,
bi bila to ena največjih držav na svetu,
ki se ne bi ponašala s številom izdelanih tankov,
temveč z življenjskim standardom v državi.
Vse je bilo uničeno, ustreljeno.
Ali pa so se izselili.
Katerega leta sem končal srednjo šolo in šel na univerzo? Pozabil sem.
Maturirala sem leta 1954.
Mlada si.
Tri leta si starejši od mene.
Popolnoma sem pozabil.
Prvi razred sem končal …
Leta '41 ali '42 …
Leta 1942 sem končal prvi razred.
Leta 1952, deset let pozneje, sem končal srednjo šolo.
Leta 1952 sem začel študirati na univerzi.
Enkrat sem že rekel …
Da je moje življenje res postalo takšno, kot je,
po nekem srečnem naključju.
Mama me je v svojem času,
ko sem bil star 15 ali 16 let, ko sem moral izpolnjevati prve vprašalnike,
naučila, da nisem niti enkrat napisal, da je bil moj oče zatiran.
Napisal sem, da je moj oče umrl, ko sem bil star dve leti.
To je bila resnica.
Le nisem napisal, kje je umrl. Umrl je v gulagu.
Drugače ne bi videl letalskega inštituta in radijskega oddelka.
Moja mama je to preverila.
Ugriznil sem se v jezik,
izpolnil obrazec in naredil kopijo.
Nato sem na vsak obrazec vedno napisal enako.
MOSKOVSKI LETALSKI INŠTITUT
Niti enkrat ni prišlo do težav.
Ne glede na to, da je bilo v mojem potnem listu navedeno, da sem Rus.
To je pomembna značilnost moje biografije.
Če bi se registriral kot Žid, nisem prepričan,
da bi videl elitno radarsko fakulteto.
V zraku je vladalo protižidovsko pogromistično razpoloženje.
Inštitut je bil na postaji podzemne železnice Sokol, ki je bila zadnja.
Moral sem se peljati s tramvajem.
Včasih sem hodil peš, včasih pa peljal s tramvajem,
a sem se začel bati vožnje s tramvajem.
V zraku je visel občutek pogroma.
Nisem si upal zanikati, da imam židovski obraz,
zlasti ko sem bil z mamo, ki je bila očitna Židinja.
To ponižanje je bilo zelo neprijetno.
Krog, h kateremu sem težil vse življenje,
že od šolskih let,
od 59. šole V Ulici stare konjušnice,
nato na inštitutu, in tako naprej.
Praktično se ne spomnim
drugih pogovorov o moči, razen …
Zavračanja.
Mržnja.
Zamera in ogorčenje.
Ljudje, ki jih zanima znanost,
so v vseh panogah drugačni.
Vse nekako na koncu označijo za disidente.
Drugače znanosti ni mogoče izvajati.
Zakaj je bilo toliko disidentov s področja fizike,
veliko manj pa s področja humanistike?
Ali je to posledica navajenosti na sistematično razmišljanje, zarote?
Vsaj za tiste, ki sem jih poznal med fiziki.
Morda zato, ker eksaktne znanosti,
kot sta fizika in matematika …
Kar nameravam povedati, je malce vulgarno.
Mislim, da zahtevajo popolno iskrenost.
Inovatorji praviloma niso konvencionalno misleči ljudje.
So drugačni. Drugače misleči.
Ti ljudje so strastni in jih je zelo malo.
Na to, kako živijo in kaj ustvarjajo, ne vpliva le denar.
Ne bomo uspešni,
če ne bomo razvili spoštovanja do drugačnih mnenj drugih ljudi.
Zelo dobro se spominjam Stalinove smrti leta 1953.
Moj bog!
Ne vem, ali je bila to tragedija, farsa ali norčevanje.
Nisem shranil dokumenta, ko je bil moj oče rehabilitiran.
Mama je prejemala njegovo plačo.
Ne spomnim se, ali je bilo to dva ali tri mesece.
Bila je histerična.
Zgodilo se je hkrati.
Dobili smo njegovo rehabilitacijo in plačo.
NAPREJ V PRETEKLOST
RUSKA FEDERACIJA
Dejstvo, da je čekist, je bil očitno velik vprašaj.
Ali bo Rusija
uporabila vojaško silo brez sankcij ZN?
Vedno bomo delovali strogo v okviru mednarodnega prava.
Recimo tako: zaradi tega, kar se dogaja zdaj, sem žalosten.
Ob tem, kar se zdaj dogaja v državi,
mi gre na jok.
Občutek je, kot da smo postali druga država.
Prej je bil čas za upanje,
zdaj pa gre le še za preživetje.
Se spomnite sestanka poslovnežev, na katerega je prišel Putin?
Bilo je mesec dni po aretaciji Hodorkovskega,
oktobra 2003.
Mihail Hodorkovski, nekoč najbogatejši človek v Rusiji,
je v zaporu preživel 10 let.
Zdaj je eden od vodij opozicije in živi v Londonu.
Prišel je Putin in rekel, da je vse v redu, da se lahko sprostimo.
Slavni kongres ruske zveze industrialcev in podjetnikov,
ki je Putina pozdravil s stoječimi ovacijami.
V enem od časopisnih člankov je bil naslov:
"Glasen in dolgotrajen aplavz,
vsi so vstali, da ne bi šli v zapor."
Kaj se je tam dogajalo?
Augie lahko morda kaj doda.
Bili smo podjetje s sedežem v Moskvi.
Podjetje je bilo v Moskvi.
Takrat sem si zelo prizadeval za dovoljenja za druge regije.
Jasno je bilo, da se moramo razširiti v druge regije.
To bi stalo ogromno denarja.
Hitro mi je postalo jasno,
da je za razvoj podjetja potreben denar.
In da bom izgubil kontrolni delež.
Če moram razvodeniti nadzor, da bi razvil podjetje,
bom raje vse skupaj pustil.
Zakaj ste se odločili, da zapustite podjetje v času, ko je bilo v razcvetu?
To je bilo leta 2001. -Odločitev je bila premišljena.
Zelo pomemben dejavnik je bil,
da so se razmere v politiki spremenile.
Dejavnikov je bilo veliko in prišli so hkrati.
Prihod Putinove ekipe iz Sankt Peterburga na oblast
in vzpon nekaterih uradnikov,
ki so se znašli v navzkrižju interesov.
Po eni strani so bili regulatorji poslovanja,
po drugi strani pa so bili tudi sami poslovneži.
Putinov zaveznik Leonid Reiman, nekdanji minister za zveze,
je bil leta 2008 obsojen na Britanskih Deviških otokih.
Sodišče v Zürichu je ugotovilo, da je kršil ruski zakon.
Obstaja konkurent, ki dobi vse.
Vam ne bodo dali ničesar.
To je bila slepa ulica.
Ugotovil sem, da smo se soočali z vladnim posegom,
ki naj bi škodoval našemu poslu.
Videli smo, da se to dogaja.
Reiman je bil minister,
hkrati pa je imel svoje mobilno podjetje s sedežem
v Sankt Peterburgu.
Agresivno je pomagal pri razvoju podjetja, v katerem je bil delničar,
kar niti ni bila velika skrivnost.
Poleg tega je ta družba takoj, ko je postal minister,
dobila brezplačno licenco za celotno Rusijo.
Kar je seveda popolnoma nepredstavljivo.
Bilo je očitno, da smo izgubili konkurenčnost
zaradi nesramne uporabe upravnih sredstev za njegovo podjetje.
To je bil čisti rop.
Bil je minister in lastnik podjetja,
zato je upravno moč uporabljal v korist svojega podjetja.
Bilo je očitno, a nisem mogel ničesar storiti.
Bili smo tarča napada.
A se je reševanje tovrstnih težav
zelo razlikovalo od organiziranega kriminala v 90-ih letih.
Spremenila se je vrsta norosti in njena intenzivnost.
Vse mi je bilo jasno.
Skoraj hkrati
s prodajo deležev in prenosom nadzora
je prišlo do mojega odstopa.
Vse je vodilo do tega.
Odločil sem se, da bom to raje storil sam, kot da bi to storil nekdo drug.
Vse to se je dogajalo korak za korakom,
postopoma smo prihajali do točke,
ko dejansko nismo bili več federacija, temveč unitarna država.
Dejansko je ustava popolnoma nedelujoča.
V istih rokah je tako politična moč
kot nadzor nad vsemi vejami oblasti:
sodno, izvršno in zakonodajno.
Glavni finančni prihodki od nafte so v istih rokah.
Spomnim se, ko je Boris Nemcov, človek, ki ga spoštujem …
Boris Nemcov, nekdanji podpredsednik ruske vlade
in vodja opozicije, je bil leta 2015 ustreljen nasproti Kremlja.
Dejal je, da bo odslej sedel v znak upora,
ko bodo izvajali državno himno.
Tudi zame je bilo vse to zelo boleče.
Tako je razmišljal.
Instinktivno je bil dovolj pameten, da je rekel: "Čas je."
Čas je.
Večja odločitev je bila, da družbe VimpelCom ne bomo zaprli.
Rekel je: "Končal bom vse svoje komercialne dejavnosti.
Stoodstotno se bom ukvarjal le z dobrodelnostjo.
Ne bom več delal ničesar, kar je povezano s poslom."
Kar je izjemno.
Popolnoma nova kariera.
Popolnoma novo življenje.
Morda.
Moji prijatelji!
Naslednje pomembno obdobje mojega življenja je bila upokojitev.
Od leta 2001 do leta 2016 je to filantropija,
fundacija Dinastija.
Nikoli nisem bil milijarder.
Bil sem milijonar, celo multimilijonar,
a ne milijarder.
Skratka, ustanovil sem skrbniški sklad,
v katerega sem dal 90 % vsega svojega denarja.
Pod zelo strogim pisnim pogojem,
da upravičenec tega denarja ne morem biti jaz,
moji dediči ali kdo od mojih sorodnikov.
Samo za dobrodelne namene.
Moj sin in žena sta to odločitev podprla.
Ko sem dal ves svoj denar v ta sklad, ni bil več moj.
Če bi bil moj, bi me razjedalo od znotraj.
Kaj, hudiča?
Ko se enkrat odločite in se ga odrečete …
Razumem. -S tem je most požgan.
Začel sem postavljati Dimovo fundacijo in poskrbel sem,
da je bila transparentna in bo trajala večno.
RUSIJA
Dim se je odločil, da bo razdelil 90 % svojega premoženja.
Celo sinu je vzel denar,
a Borisa to ni prav nič vznemirilo.
Zamisel je popolnoma podpiral.
Takrat ni nihče razdajal vsega svojega denarja,
razen Warrena Buffeta, ki je to storil pozneje istega leta.
Fundacija deluje na podlagi navodila,
ki je bilo napisano na samem začetku
in pravi, da fundacija ne podpira le znanosti,
temveč tudi znanstvenike.
Namenjena je podpori pametnih ljudi.
Na področju znanosti je lažje
prepoznati nadarjeno in inteligentno osebo kot na drugih področjih.
Poraba denarja. Za kaj sem porabil denar?
To je bila fundacija Dinastija.
To je bila nagrada Razsvetljenec, ki obstaja še danes.
Bilo je krasno.
Počutim se kot časten človek.
V mitologiji, verjetno ne le ruski,
je bilo služenje denarja nekakšen greh.
VimpelCom je seveda služil denar,
saj je kotiral na borzi.
A je bil povezan z nekakšnimi radostnimi, lahkotnimi čustvi.
Nismo se pehali za denarjem.
Ni bilo tako.
Ni bilo destruktivno, temveč novo in zelo zanimivo,
skoraj sveto dejanje.
V Rusiji sem videl veliko uspešnih poslovnežev
in bogatih ljudi.
Videl sem, da mnogi niso služili denarja zato, da bi postali bogatejši,
temveč da bi bili bolj kul kot drugi.
Videl sem, kako je denar postal orodje za približevanje oblasti.
Toda ne moč in ne stalna tekmovalnost alfa samcev
nista bila Dimov navdih.
Ustvariti je moral nekaj edinstvenega, kar bi prineslo resnične spremembe.
Veliko ljudi, ki sem jih spoznal,
je imelo vodstvene lastnosti in talente kot Dim,
a je imel Dim še nekaj drugega:
šibkost - svoje veliko srce.
Na svoje delo sem vedno …
Gledal precej sebično.
Delam, kar me veseli.
Usoda je poskrbela, da mi dobra dela prinašajo največ zadovoljstva.
Hvala bogu za to.
Dobrodelnost in vse to.
Lahko sem le hvaležen usodi,
da mi je bilo dovoljeno opravljati to delo in v njem uživati.
Sem hedonist.
Mimogrede, je edini Rus,
ki je prejel Carnegiejevo medaljo časti.
Kaj?
Edini Rus, ki je prejel Carnegiejevo medaljo.
Ja, ja, ja.
Za dobrodelnost. Pozabil sem.
Ja. Pozabil sem.
Za dobrodelnost.
Ko je Dim prodal svoje delnice, sem postopoma prodal tudi svoje.
Vrnil sem se domov in se odločil, da bom postal policist.
Kot otrok nikoli nisem sanjal o tem, da bi postal policist.
Moj dragi prijatelj iz Chicaga je bil član
upravnega odbora neprofitne policijske helikopterske enote.
Prosil me je, naj jim izdelam poslovni model,
da jim ne bo treba nenehno prositi za sredstva za gorivo.
Začelo se je kot poslovna naloga,
a me je vodja nekega dne vprašal, ali želim postati policist.
Rekel sem, da bi rad. Devet mesecev sem preživel na policijski akademiji
kot kadet, čeprav sem bil star 44 let, vsi ostali pa 20.
Zdaj se imam verjetno najprej za policista
in šele nato za poslovneža.
To je našitek mojega načelnika, ki ga nosim na uniformi.
Moja številka zvezde je sedem.
V šerifovem uradu v Chicagu imamo 11.000 policistov,
sem številka sedem.
V policijski tradiciji
si med usposabljanjem
izmenjujete našitke.
Skupaj sva opravila nekaj neverjetnih poslovnih usposabljanj.
Zato želim s teboj deliti ta našitek.
Moji obiski Moskve so postajali vse redkejši.
Kot večina tujcev tudi jaz do leta 2014
nisem opazil bistvenih sprememb v Rusiji.
Videl sem le, kako se je posel razvijal.
Vse se je spremenilo, ko je Rusija priključila Krim.
Takrat sem spoznal, da je Dimova vizija prihodnosti njegove države
v popolnem nasprotju z novo rusko usmeritvijo.
Z velikim zanimanjem spremljam vse, kar se dogaja v Ukrajini.
Molimo, da se vam bo vse dobro izšlo!
To je zelo pomembno, razpotje je jasno.
Razpotje v politiki.
Bog daj, da se stvari izidejo za vas.
Ne gre le za vaše zadeve,
temveč tudi za nas.
Že prej sem bil zaskrbljen glede naše vlade,
a je bil Krim zame hud udarec.
Krim je bil …
Nekakšna osebna žalitev.
Kako se je lahko to zgodilo?
Ukrajini so bila dana jamstva.
Zagotovitev njene celovitosti.
To je bilo prekršeno.
Fundacija Dinastija je bila označena za tujega agenta.
To je bil zame šok.
Po desetinah izdanih knjig,
po vsem denarju,
ki je bil vložen v znanost in podporo številnim projektom.
Kako ste se počutili, ko ste prvič slišali za to?
Počutil sem se hudo užaljen.
Razumem.
Fundacija Dimitrija Zimina je bila ena prvih v Rusiji,
ki so jo leta 2015 označili za "tujega agenta".
S tem je bilo konec izobraževalnih programov
za več tisoč učiteljev in štipendistov po vsej državi.
Vsak prejemnik donacije od "tujega agenta" je tvegal,
da bo tudi sam tako označen.
Zato Zimin zaslužka, ki ga je ustvaril v Rusiji,
ni mogel več vložiti nazaj v svojo državo.
Bil sem užaljen in prizadet.
Rekel sem: "Gospod, kako je to mogoče?
Prihajam od tu, iz Arbata.
Kaj se dogaja?"
Bilo je podlo.
Domnevam.
Po zakonu sem moral povsod odtisniti žig,
ki označuje tujega agenta.
Če fundacija zbira denar …
Za neko dejavnost,
potem pa izve, da je bila označena za tujega agenta,
je to razumljivo.
Kor pa mora fundacija, ki ne zbira denarja, temveč ga daruje,
reči, da je tuji agent,
je to popoln nesmisel in norčevanje.
To ni imelo smisla.
Vse to je zelo žalostno.
Bistvo problema je bilo,
da je moj sin Boris financiral opozicijo.
Ste res financirali odhod Navalnega v tujino?
Ja. Morda ga je financiral Boris, a denar je bil moj.
Ali se bo vrnil in ali se mora vrniti?
Mislim, da se bo vrnil. Pogumen človek je.
Čeprav nisem prepričan, da je to potrebno.
Kaj mora storiti zdaj z vašega vidika?
Delati mora vse, kar je delal doslej:
govoriti, pisati, izražati nestrinjanje.
Ruski opozicijski voditelj Aleksej Navalni
je bil leta 2024 ubit v ruskem zaporu.
Leta 2021 se je pri 88 letih
Dim odpravil v tujino, da bi obiskal sina Borisa,
ki je pobegnil iz Rusije, da bi se izognil političnemu pregonu.
Kmalu po Dimovem odhodu je njegova vnukinja prejela poziv,
namenjen njemu, da pride na zaslišanje.
To je temačen odsev sedanjega vzdušja v Rusiji.
Dim se verjetno ne bi mogel vrniti, ne da bi ga aretirali.
Dimova življenjska pot se prepleta s celotnim zgodovinskim ciklom
Rusije 20. stoletja.
Po skoraj 100 letih, ko je država prvič razdrla Dimovo družino,
je to storila znova.
Dimitrij Borisovič, samo trenutek. -Dobro.
Drži.
Kmalu bomo odšli.
Daj.
To storimo, preden odidemo.
Daj.
Hvala.
Zelo rad imam Moskvo. Sem Moskovčan.
Še zdaj pogosto pogrešam Moskvo.
Ko slišiš novice, pa se hkrati …
Hrepenenje po Moskvi
Začne boriti z …
Vašo zdravo pametjo.
To je eden najdepresivnejših občutkov …
Kar sem jih imel zadnje čase.
Prihajam iz Arbata.
Tam je vse moje življenje.
Tukaj sem videl najlepše kraje.
A hkrati ni kraja, kjer bi …
Imel ta …
Nostalgični občutek,
kot ko se sprehajam po arbatskih ulicah.
Sivčev prehod, Stara konjušnica, Vlasjeva ulica.
Ko govorim o tem, je slišati banalno.
Tega ne moreš opisati.
Teh občutkov ne morete doživeti ne glede na to,
kateri čudoviti kraj obiščete.
Rim, London.
Čudovita sta.
Toda ta občutek …
Preživetega življenja je samo tam.
"Odločeno je. Za vedno sem zapustil
moja rodna polja.
Šumeči listi topolov
ne bodo nikoli več padali name.
Stara hiša bo tonila brez mene,
moj stari pes je poginil pred leti.
Bog me je obsodil na smrt
v izgnanstvu na moskovskih ulicah."
Resnično sem domoljub v smislu,
da se nobene države na svetu ne sramujem tako kot svoje.
Morda sem zgrožen, a se sramujem le svoje države,
nobene druge.
Domoljubje ima različne vidike.
Ljubezen do plemena, ljubezen do vodje,
ki je lahko krut, a je vaš vodja.
Ta ljubezen se zelo hitro spremeni v ksenofobijo,
v sovraštvo do sosedov.
Tu je nevarnost.
V kameni dobi se je ta kompleks imenoval domoljubje,
nato pa je postal ljubezen do države, ljubezen do voditelja.
Obstaja še ena vrsta domoljubja.
To je skoraj tako kot ljubezen do staršev,
ljubezen do rojstnega kraja,
nežna ljubezen do bližnje okolice.
Kaj zanimivega lahko odnesete in prinesete v svojo državo?
Prva ljubezen je torej ponosna ljubezen. Ponos na svoje pleme.
Druga vrsta izhaja iz učenja od sveta.
To sta dve vrsti domoljubja.
Vero sem izgubil že dolgo nazaj.
Razumem, da živimo v avtoritarni državi z vsemi posledicami.
In političnem sistemu, ki ga ne bodo spremenile nobene volitve.
Bi morali biti vlagatelji previdni zaradi vstopa ruske vojske v Ukrajino?
Na začetku leta so govorili o morebitnem vstopu
ruskih enot v Ukrajino. izvedli smo vaje Zahod 2021,
a kot vidite, se to ni zgodilo.
Bog ve, da nihče ne bi smel biti dolgo na oblasti.
Ne sme imeti absolutne moči.
To je bilo veliko odkritje:
delitev oblasti in nasledstvo oblasti.
Vojne se odvijajo le, kadar nekdo vlada v nedogled.
Odločil sem se, da bomo izvedli posebno vojaško operacijo.
Naši načrti ne vključujejo zasedbe ukrajinskih ozemelj.
Kaj je potrebno, da pride do vojne med Anglijo, Francijo in Nemčijo?
Najpreprostejša stvar: vodja za vse življenje.
To bi sprožilo vojno!
Na svetu je približno 200 držav.
Nekatere med njimi imajo vedno več jedrskega orožja.
Nekatere med njimi
so v divjem sovraštvu z neposrednimi sosedami.
V nekaterih od njih vladajo avtoritarni režimi,
kjer je odločitev o uporabi tega orožja ali uničenju sovražne sosede
praktično v rokah ene osebe.
Ljudje se sprašujejo,
kako je lahko takšen svet
stabilen sto let?
Ali je takšen svet lahko stabilen?
Zdi se zelo nestabilen.
Glede jedrske eskalacije …
Te retorike nismo nikoli začeli.
Imamo taktično jedrsko orožje,
ki je trikrat ali štirikrat močnejše od bomb,
ki so jih Američani uporabili v Hirošimi in Nagasakiju.
Trikrat ali štirikrat močnejše.
Imamo jih veliko več,
kot jih je v Evropi,
četudi jih Američani pripeljejo iz ZDA. Še vedno jih imamo veliko več.
Agresijo proti Rusiji s strani katere koli nejedrske države,
vendar ob sodelovanju ali podpori jedrske države,
je predlagano obravnavati
kot njihov skupni napad na Rusko federacijo.
Tudi če sovražnik s konvencionalnim orožjem kritično ogroža našo suverenost.
Le družba,
ki je v svoji duši sposobna zamenjati ljubezen
do naroda z ljubeznijo do ljudi.
Le takšna družba si lahko zagotovi dolgoživost.
Družba, ki je prežeta s sovraštvom,
ne more biti stabilna ali obstojna.
Pred nami je ogromen izziv.
Le humana družba lahko pričakuje,
da bo obstajala dolgo časa.
POSLEDNJE POTOVANJE
Dojel sem, da bo to moje zadnje potovanje.
Konec koncev sem star 88 let. Skoraj zagotovo.
Na splošno se počutim zelo dobro.
Oče, vesel sem, da smo vsi tukaj.
Iskreno povedano, nisem mislil, da je to mogoče.
Hvala, Augie, da si prišel sem.
Pred približno desetimi leti … Mislim, da je že tako dolgo.
Si me prosil, naj napišem knjigo
o VimpelComu in mojem pogledu, mojih izkušnjah.
Veliko bližje sem, da jo napišem. Nisem je še napisal,
nisem je še objavil, pravzaprav sem napisal …
Do konca mi manjka eno poglavje.
Pred letom domov mi je Dim dal svojo posodobljeno avtobiografijo,
jaz pa sem mu povedal o svoji skoraj dokončani knjigi
o najini skupni zgodovini.
Čez nekaj mesecev, ko bo Rusija bombardirala Kijev
in uničila cela mesta in družine,
bom moral popraviti konec.
Ruski del podjetja, ki sva ga z Dimom ustanovila pred 30 leti,
verjetno nikoli več ne bo del globalnega poslovnega prostora,
medtem ko so ukrajinska in mednarodne podružnice
še naprej uspešno delovale.
Vrnil sem se v upravni odbor,
da bi oživil pionirski duh, ki nas je zaznamoval leta 1991.
V tretjem tednu vojne sem prvič odpotoval v Ukrajino
na zasebno policijsko misijo.
Zavezali smo se,
da bomo pomagali Ukrajini, in od takrat tam prostovoljno delujemo.
Tukaj podpiši v ruščini, nato pa bom prevedel v angleščino.
Dobro.
Ko boš pripravljen. -Samo trenutek.
Boris, roka se mi tako trese, da že leto dni ne morem pisati.
Dobro, jaz bom podpisal. -Dobro.
Takole bom povedal … Lahko me popravita.
Dragi Augie …
Dragi Augie, prosim te, da se imaš
za soavtorja te knjige,
kot si bil soavtor moje usode.
Lepo povedano.
"So avtor" moraš napisati skupaj.
Kot si postal soavtor moje usode.
Ne morem. Prekleto!
Zmogel boš.
Grdo bo. Ne morem.
Kasneje jo bom podpisal.
Dobro.
Odlično, hvala!
Nekaj preberimo.
"Zbogom, prijatelj. Zbogom.
Draga moja, za vedno si v mojem srcu.
Usojeno je bilo, da se bova ločila in se nekoč spet srečala.
Zbogom, prijatelj, brez stiskanja rok,
brez solz, brez mrščenja.
Umreti v tem življenju ni nič novega.
In tudi živeti ne."
Tik pred koncem
je Dim na Cipru zbral ekipo sodelavcev, znanstvenikov in intelektualcev.
Veliko let so sodelovali z Dimovo fundacijo.
Tam so začrtali nove filantropske cilje.
Za veselje do učenja, za razsvetljenje,
ki ni dobro le za razsvetljene, temveč tudi za tiste, ki razsvetljujejo.
Čestitam!
Tik pred božičem leta 2021
sem spremljal Dima in Borisa na njunem zadnjem potovanju v Švico,
kjer je evtanazija zakonita.
Dim se je odločil, da bo ta postopek opravil pred l. 2022.
To je zdravje in dobro počutje, kajne?
Ta svet je želel zapustiti mirno in predvsem v pravem trenutku.
Njegov občutek za čas je bil izjemen.
V mnogih pogledih sva si bila zelo različna.
Dim je bil prepričan ateist,
jaz pa kristjan z vero v Boga.
Sprva se z njegovo smrtjo skoraj nisem mogel sprijazniti.
Kljub poskusom, da bi ga odvrnil,
je ostal odločen in se mu je mudilo.
Oba sva delila prepričanje o pomembnosti svobodne volje
in popolne oblasti
posameznika nad lastnim obstojem.
Mislim, da mi je to pomagalo, da sem se sprijaznil.
To je najina poslovilna fotografija.
To zadnje potovanje označuje konec moje osebne zgodbe
z Dimom in postsovjetsko Rusijo.
Zgodovina, ki sva jo delila, je sklenila krog.
Vse, kar je bilo doseženo
v času kratkega prijateljstva med ZDA in Rusijo, je propadlo,
razen najine povezave.
Če bi bil mlajši, če bi bil mlad …
Mislim,
da je ena najpomembnejših nalog,
ki jih imajo vsi pismeni ljudje, inteligenca,
izobraževanje.
Na splošno velja, da ni lepo biti star človek,
saj me noge že ne nosijo dobro.
Vedno je nekaj.
Ja.
A je v tem tudi nekaj pozitivnega,
ker vidiš svoje obzorje
in si želiš zavpiti: "Fantje, živeti morate!"
Razmislite o tem!
Čez natanko dva meseca bo februarja 2022
Rusija napadla Ukrajino.
Maja bo Dima preživela za eno leto.
Skupaj bosta pokopana na Cipru.
Fundacija Zimin bo še naprej podpirala znanost in znanstvenike
na univerzi v Tel Avivu, Technionu in arizonski državni univerzi.
Od leta 2022 bo v Ukrajini podpirala
srednješolsko izobraževanje na bojiščih ter obnovljala knjižnice in šole.
Kolegov iz Rusije, ki so sodelovali pri tem projektu,
zaradi tveganja za njihovo varnost ne moremo imenovati.