Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Aleksej Navalnyj, 23 december 2021 Från straffkoloni nr 2 (IK-2), Ryssland:
"När jag träffade Dmitry Borisovich Zimin på olika evenemang
tänkte jag hela tiden: Vilken otrolig person.
Om jag inte var säker på att han existerade,
hade jag trott att han var skapad för att vara en förebild."
Den här gamle mannen är Dim. Han är ryss
och jag är amerikan.
Vi har varit vänner i mer än halva mitt liv.
Vi träffades kvällen innan Sovjetunionens kollaps,
när Dim var 58,
lika gammal som jag är nu.
MOSKVA, RYSSLAND
Dmitry Zimin, jag har varit med i ett program
vars namn jag redan har glömt.
Jag råkade födas 1933, förresten.
Här är en fantastisk sak:
Han var amerikan, ung nog att vara min son
och vi blev vänner för livet.
Hans ryska är lika bra som min engelska,
väldigt dålig.
EUROPA
I december 2021, en vecka före jul, fick jag ett samtal från Dims son Boris.
Han bad mig att åka från Chicago
till Dims sovrum, i en hyrd lägenhet långt borta på Cypern.
Det var en kongress, på en senators kontor.
Där berättade Dim om sina planer.
I slutet av året skulle han få dödshjälp i Schweiz.
AVSLUTET PÅ ETT LIV OCH EN TID
Jag bad om att få begravas i pjäxor.
Här är gravstenen, här är bilden,
och sedan inskriptionen:
"Denne abonnent har kopplats bort."
1992, under en kort period av vänskap mellan våra två supermakter,
byggde vi ett mycket framgångsrikt telekomföretag,
VimpelCom.
Det blev det första ryska företaget som noterades utomlands
och det första telekomföretaget på New York-börsen,
vilket gjorde oss båda rika.
När vi kopplade ihop folk för 30 år sedan
såg vi fram emot en ljus framtid.
Två månader efter min väns död invaderade Ryssland Ukraina.
Jag var tyst tacksam
över att Dim slapp se det.
Han behövde inte bevittna skräcken och illdåden jag såg
ryska armén begå i Kievregionen.
Den blomstrande framtiden för Ryssland, Dims land,
och USA, mitt hemland,
som vi drömde om på 90-talet, var borta.
Vår historia blev en gripande krönika
om krocken mellan den amerikanska drömmen och det ryska ödet.
TRE MÅNADER FÖRE DIMS DÖDSHJÄLP
När jag ser det här vet jag inte vad jag ska tro.
Hade Dim gett oss ledtrådar om sina planer?
Kunde vi ha listat ut det?
Det här blir nog min sista resa.
I september bjöd Dim in oss till vad han kallade sin "sista resa".
Jag antog att det var en gamlings sätt att beskriva ett äventyr.
Kanske en kryssning?
Dim lämnade Ryssland i januari 2021,
precis när oppositionsledaren Aleksej Navalnyj greps.
I över 12 år donerade Dims familj pengar till Navalny
och andra ändamål som deras land motsatte sig.
I Ryssland var Dim den ende som gjorde det öppet.
Käre Augie, du har inte förändrats ett dugg sedan sist jag såg dig.
Tre månader innan hans assisterade självmord,
förstod ingen att Dim noggrant hade planerat
varje detalj av sina sista dagar.
Att ta med sin fru Maya var inte lätt men det betydde mycket för honom.
Han bjöd också in en vän, en regissör,
för att filma och lämna minnen till sina barnbarn.
-…bild jag saknade. -Ja, din bild.
Ja. Det här är jätteroligt.
Du minns allt!
-Du minns. -Jag minns, ja.
Det är väldigt bra.
Plexyssystem är där bak. Där är Plexys.
Får jag berätta din historia, Dim?
Jag vet att han hade sagt: "Ja".
Jag har funderat på varför han avslutade livet på sina egna villkor
och varför han gjorde det innan 2022.
Dim hade cancer men den var inte dödlig.
Han började förlora minnet, vilket skrämde honom.
"Vad är poängen med att leva utan minnen?" frågade Dim.
Men han var mest rädd för att bevittna utbrottet av ett nytt storskaligt krig.
Ett som USA dagligen skulle varna för den hösten.
Jag blev exalterad.
Kan jag få en konjak? En liten.
Mina herrar, skål!
Min hand skakar jättemycket. Den slutar skaka när jag dricker.
Vår historia började på 80-talet,
när Ryssland var en del av Sovjetunionen.
Dim var en topphemlig sovjetisk radioingenjör
som utvecklade ett antiamerikanskt missilradarsystem.
I årtionden hade USA och Sovjet varit bittra fiender.
För de flesta amerikaner, inklusive mig själv,
var Sovjetunionen det onda imperiet.
Men sedan, helt plötsligt, för oss vanliga människor,
förändrade den nye sovjetiska ledaren Gorbatjov läget med perestrojkan,
rev Berlinmuren och avvecklade det kommunistiska systemet.
Plötsligt upphörde kapplöpningen mellan våra militära teknologier.
Låt oss se fram emot en framtid med klar himmel för hela mänskligheten.
Tack.
Vi måste förstå att vi levde under en totalitär regim.
En totalitär regim kan inte existera om den inte har fiender.
Jag välkomnade Gorbatjov från första början.
Han var väldigt tilltalande.
Gorbatjov och hans nya sätt att tänka.
Han revolutionerade politiken.
Jag var 22 år, andraårselev på Stanford
och gick runt på campus en dag
när jag passerade den slaviska avdelningen
och såg en skylt som gjorde reklam för en kommande resa till Sovjetunionen.
Av någon anledning blev jag nyfiken.
Jag hamnade i Moskva
samtidigt som sovjeterna fick reda på vad perestrojka betydde.
Min första affär var att byta en freestylespelare med hörlurar
mot biljetter till Bolsjojteatern.
På den tiden hade jag ingen aning om vad den andra skulle bli.
KALLA KRIGET
Mitt liv kan delas in i tre olika perioder.
Den första perioden varade i 30 år.
Jag arbetade inom det militärindustriella komplexet,
på Mints vetenskapsinstitut.
Jag var biträdande chefsdesigner för den här enorma radiostationen.
Har du sett några bilder på den?
Det här är en radarstation som tillhör Moskvas missilförsvarssystem.
Missilförsvarssystemen utvecklades under ett avtal med amerikanerna.
Det berömda Brezjnev-Nixon-avtalet.
Den viktigaste händelsen i utvecklingen av sovjet-amerikanska relationer
var besöket av generalsekreteraren för kommunistpartiets centralkommitté,
Leonid Brezjnev, i USA.
Trots kalla krigets rädsla och spänning kunde man fortfarande se Sovjets ledare
och USA:s president tillsammans i samma helikopter.
Jag var sju eller åtta år gammal då.
Tio år tidigare hade mina föräldrar emigrerat
från Mexiko och Colombia till USA med 24 dollar i fickan.
Det var kort efter Kubakrisen,
när Ryssland hade utövat kärnvapenutpressning för första gången.
Min pappa, en välutbildad ingenjör, arbetade outtröttligt med olika jobb.
Ett tag tankade han bilar dygnet runt
för att bygga ett nytt och fridfullt liv åt sina barn.
Enligt det berömda Nixon-Brezjnev-avtalet…
kunde vi ha ett missilförsvarssystem var.
Besöket resulterade i en rad nya sovjet-amerikanska avtal,
inklusive ett avtal för att förhindra kärnvapenkrig.
Vi valde att placera ut vårt missilförsvarssystem runt Moskva.
Amerikanerna valde att placera ut sitt missilförsvarssystem
på en plats jag har glömt namnet på,
där deras missilavfyrningsanläggningar riktade mot Sovjetunionen låg.
Det är ett stort fält.
De vaktade det stället och vi vaktade Moskva,
vilket generellt sett var en omöjlig uppgift.
För om man ville förstöra USA:s missilanläggningar
som klarade ett tryck på sex kilo per kvadratcentimeter,
kunde man bara lyckas med en direktträff.
De hade väldigt robust pansar.
Å andra sidan, allt som krävdes för att förstöra Moskva
var en enda penetrerande raket.
Moskva kunde förstöras med en vätebomb,
så Moskvas missilförsvarssystem
var bortkastade pengar, inget försvar alls.
Brezjnev, senil och sjuk, bodde i Moskva.
Så vi skapade ett försvarssystem för staden,
medan amerikanerna, deras system kallades Safeguard,
skyddade sina strategiska missiler.
Antimissilsystemet byggdes bara runt Moskva.
Förresten, trots att årtionden har passerat…
vet jag inte om jag kan berätta det här.
Men det finns inget sådant här. Var försiktig med informationen.
Det var ett kvävande klimat av sekretess.
Hemlighetsmakeri, och ibland prioriterades löjligt hemlighetsmakeri
framför effektivitet.
Varför har institutet för fysik och teknologi fler genier
än fysikfakulteten?
Jag ställde mig själv den frågan också. Jag kände många där.
Det var kulturen. Det var nästan gratis inträde.
Det fanns ett bibliotek bredvid.
De hade ett annat liv. På sätt och vis…
var jag avundsjuk på dem.
Självklart. Ni var helt hemligstämplad personal, så vitt jag vet.
Helt avskärmad.
-Så ni kunde inte åka utomlands? -Självklart inte! Inte en chans!
Alla hemliga dokument i Sovjetunionen
var uppdelade i hemliga, topphemliga och topphemliga av särskild betydelse.
För att få tillgång till dokument av "särskild betydelse"
måste man ha en viss blankett.
Avlyssning var normaliserat.
Hela systemet var slarvigt.
I slutändan var det så
att innan jag ens kunde ringa en annan stad från mitt kontor
var jag tvungen att ringa myndigheterna och beställa ett rikssamtal.
Och jag förbjöds uttryckligen
att ha ett icke-övervakat samtal från min lägenhet.
Höll någon koll på mig? I teorin, ja.
Jag var chef för den största avdelningen,
chefsdesigner, doktorand, inte medlem i kommunistpartiet.
Jag har aldrig varit medlem.
Jag hittade den.
Jag har mycket…
Det är nödvändigt att säga, ärligt talat,
att för att kunna tillverka fler stridsvagnar än resten av mänskligheten
har vi förstört landet.
Ett land, ett samhälle, förtjänar först och främst respekt
när det skapar ett anständigt liv för sitt folk.
När kände du att du inte längre var sovjet?
Augusti 1968.
Jag såg våra stridsvagnar i Prag.
Det var då de sista Komsomol-illusionerna tog slut för mig.
Jag såg tydligt att mitt land leddes av ligister.
NYTT HOPP
Om vi markerar de ljusaste
och mörkaste datumen i vår historia i kalendern,
då skulle jag markera de tider
som gav oss frihet, 90-talet, som ljusa datum.
Det var uppkomsten av ett fritt Ryssland.
Eller åtminstone ett steg mot frihet.
Gorbatjovs väg till makten i Sovjetunionen
och slutet av kalla kriget sammanföll med början
av telekommunikationsrevolutionen i USA.
Folk på språng, folk som rör på sig och jobbar,
kan hålla kontakten via telefon
med affärspartners, kunder, familj och vänner,
även när de är på resande fot.
Min fars ingenjörsinstinkt var fördelaktig.
1983 introducerades det första kommersiella cellsystemet i USA.
1990 köpte min pappa och jag, en ung och oerfaren entreprenör,
Plexys, ett litet teknikföretag i Corinth i Mississippi.
Vi använde företagets tillgångar för att låna 1,5 miljoner dollar.
Samtidigt innebar den nya fredliga tiden i Sovjetunionen
att militärradioingenjörer sökte ett sätt att försörja sig på
utan statlig finansiering.
Sovjetunionen existerade fortfarande, militära order var det nästan slut på,
vi fick inga löner.
Det fanns även andra fabriker i det här skicket.
Fabrikerna försökte hitta något som skulle sälja.
Att flörta med utländska företag uppmuntrades.
De spottade på allt hemlighetsmakeri
men det fanns heller inget hemlighetsmakeri där.
Vi letade bara efter sätt att överleva. Vi var trots allt ingenjörer.
Skulle vi svälta?
Jag glömde allt,
jag måste hämta mina anteckningar och använda dem som grund.
Var du tvungen att jobba som gatusopare? Hade du en familj att försörja?
Det vet du att jag inte hade. Vi hade färdigheter.
Radioelektronik är ett brett fält. Jag tänkte hålla mig sysselsatt.
Vid den tidpunkten på andra sidan jorden i en förort till Chicago,
knackade en praktfull libanesisk- amerikansk försäljare på vår dörr.
Han sålde L'Oréal-produkter och hette Ed Saad.
För det första körde han en röd Cadillac med vit läderinteriör, cabriolet,
med smycken överallt.
Helt galet.
Han hette Ed Saad. - Minns du Ed?
Ed Saad! Ja! Jag minns.
En libanes-amerikan som bodde i en förort till Chicago
vid namn Ed Saad, kom till oss
och sa: "Jag har läst om ert företag."
Jag har läst om er infrastrukturutrustning.
Sovjetunionen behöver er utrustning.
Ert system är designat för små städer. Det är perfekt för Ryssland.
Ni kan sälja miljontals av era system i Ryssland."
Han övertygade min pappa
efter två eller tre månader, att vi borde åka.
Det tog mig sex månader att bli övertygad
om att vi borde försöka.
Så avtalet han slöt med oss var:
"Jag tar ut en konsultavgift på 50 000 dollar."
Det var hans avgift.
Vi betalade 25 000 innan vi åkte
och 25 000 till om vi skrev på ett avtal.
Vi fick använda flera av våra 12 kreditkort för att betala utgifterna.
Vi drevs av L'Oréals framgångar i Moskva,
min erfarenhet av Bolsjojbiljetter,
och datan: Kopparnätstätheten i Sovjetunionen
var bara 17 telefoner på 100 personer.
Folk kunde alltså inte koppla upp till varandra.
Innan vi gick ombord på PA74 Pan-American-flyget till Moskva
skrev vi testamenten och köpte livförsäkringar.
Vi bestämde oss för att antingen bli amerikanska pionjärer i Ryssland
eller lämna efter pengar till vår familj.
Som levande hade jag ett negativt värde. Som död var jag värd en miljon dollar.
På vårt topphemliga kontor började vi få besök från utlänningar.
Det var helt otroligt.
Det var känt att i vårt hemliga radiotekniska institut
började mitt labb göra något annorlunda.
Var kom Fabela ifrån? Vi började med mobiltelefoner.
Fabela gav oss en basstation och en strömbrytare på egen bekostnad.
Han gav oss ungefär 15 telefoner.
När vi först gick runt med telefonerna älskade vi det.
Han introducerade det till oss.
När vi gick in på dessa institut var de topphemliga institut
och vi gick som amerikaner.
Från vårt perspektiv var det extraordinärt.
Om det här hade hänt för tre år sedan hade han och jag suttit i fängelse
för att ha gått till instituten.
De första två dagarna efter mötet med Vimpel,
innan jag ens träffade dr Zimin,
var det klart att de inte hade någon avsikt att köpa något.
De ville ha teknologi. De ville veta vad de kunde tillverka.
Helt annorlunda mot vad Ed hade berättat för oss.
Vi var i Moskva i sju dagar.
Den andra dagen förstod vi
att de aldrig skulle köpa. De ville tillverka.
Jag insåg att den enda anledningen
till att dessa 50-åriga sovjetiska radioingenjörerna
kom för att träffa mig, en ung icke-ingenjör och amerikan,
var för att vi hade en frukostbuffé.
De gick direkt till bordet, packade ned smörgåsar i portföljen
och pratade sedan med oss.
Jag förstod att de bara tog hem mat
och jag var stolt över att vi åtminstone kunde ge någon mat.
Ja, det gick så långt att jag bjöd hem dig till mig.
I Khimki Khovrino,
jag var så stolt. Jag hade en lägenhet med tre rum.
Jag frågade dem: "Hur många rum har ni?"
De sa taktfullt att de bodde i hus.
Och den sista dagen, den sjunde dagen,
träffade vi VD:n, Vimpels generaldirektör.
Han tog med sig alla institut som vi hade besökt
för att förhandla fram ett samarbete.
Vi bestämde oss för att agera
ifall det fanns en möjlighet att få tillbaka investeringen.
Vi ville utforska om vi kunde sköta tillverkningen lokalt
med Vimpel.
Vid en punkt, jag vet inte vad det var,
men det fanns en punkt under förhandlingen
då dr Zimin var helt emot att handla med oss, helt emot det.
I ett rum med 20 personer började han banka på bordet och säga:
"Absolut inte. Det kommer aldrig att hända."
Han var livlig som han kan vara, men han bankade bokstavligen i bordet.
Det bestämdes att vi skulle förbereda oss på det faktum
att vi, Vimpel, en tillverkningsfirma,
skulle vara verksamma och för att förbereda produktionen
skulle vi bekanta oss med tillverkaren i USA.
En delegation samlades, som Augie sedan bjöd in.
På den tiden var det ofattbart att åka till USA.
Amerikanerna var värdar. De täckte alla våra utgifter.
De skickade ett fax med inbjudan,
och en speciell begäran: Att inkludera den skallige mannen i delegationen
som gestikulerade vilt och bankade på bordet.
Jag ingick i delegationen som skulle till USA i sista minuten.
Jag mindes bara killen som gjorde det här.
Jag sa: "Se till att han är med. Jag vill ha honom."
Jag vet inte om jag sa det men svaret var: "Är du säker?
Han är alltid svår. Han går alltid emot alla.
Han var emot dig. Är du säker på att du vill ha honom?"
Jag sa: "Ja, jag är säker för jag vill ha någon med passion".
Han var den enda som visade passion
under hela besöket. Alla andra var likadana.
Augie, din inbjudan till Amerika,
det var där allt började. Det förändrade mitt liv.
Och mitt.
När radioingenjörerna kom på besök hade Sovjet upphört att existera.
De flög från Sovjetunionen till Chicago och återvände till Ryssland.
Strax därefter gav sig radioingenjören Dmitry Zimin och jag ut på äventyr.
Vi grundade ett ryskt-amerikanskt telekomföretag, VimpelCom.
Vi tog oss an projektet att etablera vårt första mobila nätverk i Moskva,
och koppla samman människor på sätt som tidigare var otänkbara.
DEN AMERIKANSKA DRÖMMEN
Tre gigantiska revolutionära händelser sammanstrålade.
Sovjetunionens kollaps, introduktionen av den fria marknaden
och uppkomsten av en helt ny cellteknologi.
Dessa tre massiva händelser
ledde till en otrolig intellektuell revolution.
Jag har insett på äldre dar att jag hade ett startupföretag.
Det var ett startupföretag byggt från ingenting.
När allt skapades från grunden hade vi vår första antenn
på utrikesministeriets tak, en hög byggnad.
Och mirakulöst nog höll kontakten hela vägen till Marta-vägen.
Det var därifrån det första samtalet kom.
Den 12 juli 1992 gick jag längs Marta-gatan.
Jag ringde Augie i USA.
Dims motivation var en enkel men smart idé:
Att hålla sina anställda sysselsatta.
Han visade sin trovärdighet som radioingenjör
och kunde bygga nätverk.
Resurser, fokus, marknadsföring och planering låg på mig.
Jag tror inte att Dim förstod vad entreprenörskap betydde
men hans äventyrliga anda gjorde honom ivrig att utforska,
även det han inte helt förstod.
De följande 10 åren av mitt liv, från 1991 till 2001,
var de mest färgstarka för mig, den ljusaste perioden i mitt liv.
Vi samlas för att fira banden mellan det ryska
och amerikanska folket som skapades under andra världskriget.
Och vi samlas för att lova att möjligheten vi förlorade
för fem decennier sedan, att bygga en bättre värld,
inte ska gå förlorad igen.
Allt gick snabbt.
Västvärlden var närvarande i Moskva.
Vårt adrenalin matchade risken.
Det stod klart att Ryssland skulle bli världsledande
och en stor del av den globala ekonomin.
År 1992 hade vi fått våra 200 första kunder.
Det var en tid av galen spänning.
Vi arbetade i 30 år under press från Sovjetregimen,
man kunde inte göra fel. Och sedan bröt vi oss ut!
Om vi hade byggt mobilkommunikation enligt samma regler
som vårt militärindustriella komplex fungerade under…
skulle det fortfarande inte finnas något.
1996 använde 50 000 personer i Moskva vårt mobilnätverk.
Bara fyra år gick mellan det första mobilsamtalet från Moskva till Chicago
och vårt företags notering på New York-börsen.
Idén om börsintroduktion var Fabelas.
En börsintroduktion är processen genom vilken ett privatägt företag
erbjuder sina aktier till allmänheten för första gången.
Vår börsintroduktion var första gången
som amerikanska investerare kunde köpa aktier i ett ryskt företag.
Jag sa att det var en viktig affär då också.
Idén om en börsnotering.
Först kändes det galet men sedan tänkte jag: Varför inte?
Det var intressant.
Övertyga Dim?
Dim har alltid litat på mig. Han litade på mig. Han sa bara ja.
Han sa bara ja.
Ja, jag litade på Augie.
Vi bestämde oss i november 1995 och i november 1996 gjorde vi det.
Att få igenom en börsintroduktion inom ett år är otroligt.
Så naiv var jag inte. Jag visste hur komplicerat Ryssland var.
Jag såg börsintroduktionen som ett högt skydd för företaget.
Det var huvudskälet till att satsa på det.
Jag visste att introduktionen till utländska investerare
skulle ge oss stöd från USA:s regering.
De skulle vilja skydda sina investerare,
särskilt eftersom relationerna mellan USA och Ryssland var starka.
Augie minns det bättre än jag, kvällen före börsintroduktionen.
Medan vi satt där satte vi ett pris.
Ett budpris. Sätter man det för högt kommer ingen att köpa,
om det är för lågt vet man aldrig vad som händer.
Till slut satte vi det för lågt ändå,
det var bråttom att köpa aktier. Vi kunde ha satt det högre.
Vi ville se till att oavsett priset vi satte
skulle investerarna tjäna pengar första dagen.
Vi ville att de skulle belönas för sitt självförtroende.
För kom ihåg, innan introduktionen
blev jag avvisad av 13 banker när jag letade efter en bank,
de sa: "Nej, vi introducerar er inte."
Han är för gammal, jag är för ung och det är Ryssland. "Skojar du?"
Dim, minns du vad som hände två veckor och två dagar in i kampanjen?
Vi var bara tre till fem dagar från prissättningen.
Minns du vad som hände i Ryssland?
Jeltsin fick en hjärtattack. Två veckor in i vår kampanj.
Om Jeltsin dog var börsintroduktionen slut. Över.
Alla undrade: Kommer det verkligen att förbli icke-kommunistiskt?
För Jeltsin var den enda som västvärlden trodde
skulle hålla Ryssland icke-kommunistiskt.
Bara tre år tidigare skedde en kupp.
Utan Jeltsin trodde alla att det inte var sant.
Men väst trodde att landet skulle falla tillbaka till kommunismen.
Efter allt arbete var det väldigt dramatiskt för oss,
att en enda händelse kunde ha förstört allt.
Som tur var klarade han sig. Han fick sin bypassoperation.
Ja.
Ja, vilken tur vi hade!
Här är världsnyheterna ikväll.
På Wall Street i dag.
Ja, det är Wall Street med ryssarna.
Efter att vi introducerade företaget på New York-börsen
nådde dess kapitalisering 822 miljoner dollar
på bara fem år efter att ha börjat från noll i ett nytt land.
Ingen hade trott att det var möjligt 1990,
förutom kanske Ed Saad, kosmetikaförsäljaren
och Yegor Gaidar, den postsovjetiska ekonomins första reformator.
Dmitry Borisovich?
Trots all kritik mot Gaidar visade det sig att han hade rätt.
Bara fyra år har gått sedan 1992
och för första gången noterar ett ryskt företag
ryska värdepapper på New York-börsen.
När vi behövde pengar för att utveckla företaget levde vi på banklån.
Men lån i Ryssland är väldigt dyra, upp till 30 procent per år.
I början, när affärerna blomstrade, var det acceptabelt.
Men så fort ens lite går till räntan, kan man inte göra affärer med de lånen.
Vi borde ha kämpat för att få tillgång, som i resten av världen,
till det billigaste kapitalet för att växa företaget.
De billigaste pengarna finns på börsen.
Det var första gången för företaget och i historien.
Det fanns faktiskt ett företag i det ryska imperiet
som börsnoterades.
Med tsar Nikolaj II:s välsignelse säkrade han ett lån…
till bygget av järnvägen mellan Moskva och Vladivostok.
Men det här företaget gav upp något, obligationer
eller något sådant. Och det fanns ingen aktiemarknad.
En järnvägsförbindelse.
Så i en aktiemarknad var vi först i historien.
Ja. Någonsin.
Och vad gav vi dem i present, var det en samovar?
Tsaren Nikolaj hade gett en gyllene samovar
till New York-börsen när de noterade obligationerna.
Den stod i styrelserummet, för den är väldigt värdefull.
Om man går till New York-börsen idag
står den i styrelserummet. Den är i styrelserummet.
Därifrån fick vi idén om att ge dem en Gzhel-samovar.
-Det finns bilder. -En Gzhel-samovar.
Vi hade den ryska flaggan.
Vi fick USA:s flagga och vi hade Beeline-flaggan över balkongen.
Hela Wall Street stängdes.
Vi gjorde alla möjliga olika ryska kulturevenemang.
Första gången tog vi med ryska dansare till börsens golv.
På börsgolvet hade vi ryska dansare.
Alla stannade för att titta. Det var otroligt.
Jag minns att Augies far, enligt mig, var lyckligare än Augie.
Minns du din slutreplik i varje tal vi höll under kampanjen?
Vad var din slutreplik? Minns du, på engelska?
Du sa en fras.
Jag kan försöka minnas.
Jag memorerade den utantill, jag har glömt den nu.
-Augie, påminn mig. -Påminn mig.
Ja. "Jag ser fram emot…
Jag ser fram emot en ljus framtid."
"Jag ser fram emot…"
"En ljus framtid."
Ja!
Han avslutade varje tal med: "Jag ser fram emot en ljus framtid."
-Ja. Det var hans varumärke. -"Jag ser fram emot…"
-Jag viftade också med armarna. -Vi måste ha haft 120 presentationer.
När blev du rik, Dmitry Borisovich?
-Minns du inte? -Men han tänker aldrig så.
Jag är en dålig konversationspartner. Jag minns inte.
Nej, han tänker inte så. Det fanns aldrig ett ögonblick.
Jag minns inte.
Jag börjar minnas.
Vänta lite. Jag minns det jag minns.
Det här var första gången…
jag hörde att jag var rik.
Någon berättade det för mig.
Vi kände en kille som hette Rozhetskin. Lenya.
Ibland gick jag inte hem från flygplatsens tunnelbanestation,
utan från Dinamo-stationen, bara för att kunna gå genom parken.
Ibland gick jag hela vägen hem.
En gång sprang jag på Rozhetskin nära Dinamo-stationen.
"Dmitry Borisovich, vad gör du?" frågade han. "Hurså?"
"Vet du hur mycket du är värd?"
Den här frasen var då…
Jag hade inte tänkt på det alls.
Och han sa till mig:
"Du vandrar runt ensam men vet du vad du är värd?"
Jag tänkte inte ens på att sälja VimpelCom-aktier.
Det hade inget med rikedom att göra.
Hur kunde jag sälja mina aktier? Det var otänkbart.
Det vore som att sälja ett barn. Otänkbart.
Jag ansågs vara en rik man,
men bara till namnet.
Det var så jag kände, jag minns det väl.
Var den här tiden lätt för dig?
Mötte du några svårigheter, motstånd eller press?
Gud välsigne dig, allt hände!
I början av 1990-talet, efter Sovjetunionens fall,
ökade våldsam organiserad brottslighet i Moskva.
Det var en kamp för "skydd".
Gängen ville ha oss under sitt paraply och krävde sedan andelar i utbyte.
Var det inte skrämmande?
Det fanns perioder när det var skrämmande.
Jag minns att jag var tvungen att skaffa en säkerhetsvakt.
-När då? -Det säger jag inte!
Ganska sent på kvällen, på sommaren…
runt midnatt, gick jag hem via Rechnoy Vokzal-stationen.
Jag drog slutsatsen att, på många sätt, var dr Zimin mer naiv än jag.
Det var en öde gata.
Det området var ganska tomt på den tiden.
En grupp killar kom fram till mig, jag brydde mig inte om dem.
Plötsligt, från ingenstans,
kommer ett par killar från en grupp.
De kommer fram till mig helt tyst och slår mig i ansiktet
utan att säga ett ord. Tyst. Pang!
Jag försökte röra mig och blev slagen igen.
Jag föll och de sparkade mig. Jag fick blod i hela ansiktet.
Så kom jag hem.
Sedan började alla möjliga teorier strömma in.
Det var uppenbart att de ville skrämma mig.
De ville veta vad de kunde göra.
De slog mig bara i ansiktet men de kunde ha gått längre.
Vi gick ofta igenom det här med brottslingar på vårt kontor.
En gång var jag tvungen att fly till USA.
En av våra tidiga kompanjoner dödades, trots att han hade lämnat företaget.
Trots att jag bodde nära Chicago,
hade jag aldrig stött på den här sortens våld.
DET RYSKA ÖDET
Jeltsin var redan borta och Putin var där.
Vad tyckte du om honom?
-Om Putin? -Ja.
Jag minns knappt nu.
Jag tänkte: Han verkar trevlig,
men han är en tjekist.
"Tjekist" är ett gammalt ord för Sovjets hemliga polis,
föregångaren till KGB.
Dim kände till ordet väl från sin tidiga barndom.
De är inte anständiga människor.
Jag hade några vaga misstankar.
Det faktum att han är tjekist var ett stort frågetecken.
-Så, god morgon! -God morgon!
-Dmitry Borisovich, god morgon! -Sätt dig.
-God morgon! -God morgon!
-God morgon. -God morgon.
ZIMIN-STIFTELSEN
1935 greps min far.
Jag fick reda på det av min "andra mamma", min barnflicka,
som mindes att han hade gripits och berättade allt för mig.
Hon viskade halvt och berättade hur de kom för att hämta min far.
För att mamma inte skulle höra, hon förbjöd oss att diskutera det.
"Om bara din far levde…"
De hade ett helt gäng som drack, åt och berättade skämt.
Och någon rapporterade det. Jag läste angivelsen.
Sedan publicerades den.
Vad definierar en skitstövel?
Inte från en journalists synvinkel, utan från en forskare.
I djurvärlden, av flera anledningar,
är en ökad aggression medfödd hos många, särskilt hos hanar.
Aggression är ett försök att inta en dominant position
i alla relationer med andra.
Det finns individer i hjordar som inte kan visa sin aggression.
De är svaga, de kan inte hjälpa det.
Enda sättet att visa aggression
är att komma närmare ledaren, alfahannen.
Under hans beskydd, som en apflock skulle vara,
kan de tillåta sig att kasta avföring på de starkare individerna.
Det är så de bildar ett lager av avskum runt ledaren med tiden.
Borde vi ens ha träffats?
Dim, en hemlighetsfull sovjetisk radioingenjör
och bildad person, född i en familj som kallades för "statens fiender",
förlorade sin far till Stalins fångläger.
Och jag är en amerikan, son till immigranter
som mitt land har gett allt till. Vi verkade vara från olika världar.
Inte ens tills Dim dog kunde vi förklara vad som hade fört oss samman.
Från början fanns det omedelbar respekt,
oändlig lojalitet, passion och en gemensam äventyrslust.
Enkla mänskliga egenskaper förenade oss för alltid.
Dim blev gudfar till en av mina söner.
Det dök upp på Facebook:
"Vad gjorde affärsledare när de var 18? Dmitry Zimin, grundare av VimpelCom.
Dynastistiftelsen. Upplysningsgalan."
Jag hade helt glömt det.
Läsa det högt?
"Våren 1951, vår store ledare lever fortfarande, vår vän och lärare.
Vi bor i en gemensam lägenhet på Bolshoy Afanasievsky-gatan
med köer för att diska vid kranen i köket och på klosetten.
Ordet "toalett" användes inte då, åtminstone inte i vår lägenhet.
Det fanns inget toapapper heller.
Man kunde råka illa ut om man råkade hänga upp
en tidning med porträtt av ledaren på toaletten.
Det fanns inget badkar eller dusch.
Men jag visste redan att jag ville bli radioingenjör.
Det blev jag också."
Herregud!
Jag började fotografera som ung,
jag tror att jag gick i sjuan.
Jag förhandlade om en natt med mina föräldrar.
Vi hade två rum.
Jag fick ett rum. Ingen fick komma in eller ut.
Fönstren var fördragna.
Jag drog in hinkar med vatten, det fanns speciella badkar.
När jag byggde upp ett berg av foton flyttade jag till kökskranen.
Grannarna var förstående.
"Min pièce de résistance var en hemmagjord tv.
Den enda i vår gemensamma lägenhet.
Jag tjänade pengar på att laga mottagare och tv-apparater.
Ibland blev jag överväldigad av tankar och känslor
som jag inte kunde dela med mina släktingar."
Mamma. De kom från Dokshitsi. Deras efternamn är Dokshitsky.
För det första, redan innan revolutionen…
kollapsade det judiska bosättningsområdet.
Så judar skyndade sig till Sankt Petersburg och Moskva.
Mamma var en av dem.
Hon var stenograf och maskinskrivare. Det uppskattades då.
Jag föddes till ljudet av en skrivmaskin,
den skrev oss till livet.
Dygnet runt.
Jag hade aldrig sett hennes dokument.
Det enda jag inte visste var…
att innan min far…
var hon gift med en annan.
Mamma.
Hennes första man var också undertryckt. Som min far.
Han dog.
Hon släpades runt för förhör.
Nej, att prata om politiska ämnen undveks kategoriskt.
Hon hade lärt sig av erfarenhet.
Det…
Stalin är namnet på Ryssland.
Varifrån får man denna kärlek till sin herre?
Vi bevittnade något helt galet,
där folk inte bara började frukta,
utan också älskade sina plågoandar.
En medlem av hjorden
är rädd för sin ledare för att han kan göra vad som helst mot honom.
Men det är lättare att överleva om han börjar älska sin plågoande.
Det är lättare att leva och fortplanta sig
om han älskar sin plågoande.
Vad är ditt intryck, om du ska vara ärlig,
av den sista resan i våra liv?
Trevligt.
Ja.
Så det ger mig rätt att röka en cigarett.
En kompromiss.
En cigarett, Mayechka, okej?
En enda cigarett.
Jag ska hämta en cigarett, om jag ens har en här.
Då tillåter jag mig själv
-nöjet att smiska dig. -Okej.
Det finns inget som utgör ett hot mot min hälsa längre.
Och du berövar mig på lycka. I vems namn?
Varför? Vad är det här för ett långt liv?
-Det viktiga är livskvaliteten. -Kvaliteten.
Att förneka sig själv njutning för hälsans skull?
Varför det? Vad är hälsogrejen till för då?
För att leva länge? Hur länge till? Varför?
För vad?
Är fysisk odödlighet möjlig?
Jag tror inte det.
Att förlänga livet kan vara omoraliskt.
Man kan inte göra så.
Livets förnyelse och förändring
är absolut nödvändig för dess fortsättning.
Det är lika destruktivt som konstant, oföränderlig kraft.
Låt oss minnas "Borodino".
Ja.
"Berätta, gamle man, fanns det en orsak
När Moskva, ödelagt av eld En gång gavs upp för fransmännens slag?
Gamlingar pratar om bråk
Och de minns den tiden väl!
För allt ryssar vill göra
Är att slåss om Borodino!"
En sak som ingen vet något om är hur jag gifte mig med Maya Pavlovna.
Hur det var. Jag hade en vän, Valera Sotin,
vi brukade campa tillsammans på somrarna.
Han sa: "Vi åker och campar.
Jag har en vän som är arkeolog och organiserar expeditioner."
Du kan åka och campa och de betalar dig för det."
Någonstans i Novgorodprovinsen.
Jag hade anlitats som chaufför där.
Jag gillade det mycket.
En chaufför ansågs vara en person man ska respektera.
Platserna där Maya utförde sina utgrävningar var helt otroliga.
Min fars släktingar.
Min döda far.
De bodde i byn Losinka, som jag minns
som en av de mest glädjande platserna i min barndom.
Det här huset i Losinka var fullt av böcker.
Böcker var allt som fanns kvar
av de väldigt rika. Jag förstod det inte då.
Jag fick senare veta att Zimin-släkten var väldigt rik.
Vi måste förstå vår historia, som ännu inte har inträffat.
För hundra år sedan inträffade den här katastrofen i vårt land.
Det är i princip att tjekisterna och kommunisterna tog makten,
de har fortfarande makten, om än i förklädnad.
Det dömde landet…
till en blygsam mängd bedrifter.
Min farfar var en stor tillverkare.
Det här var människor från en helt annan kultur.
Aleksandr Gutjkov, parlamentsledaren,
var min mormors kusin.
Det hölls hemligt i familjen.
I slutet av andra världskriget minns jag
att faster Lena berättade att hon i vissa av sina dokument,
där man namngav sina släktingar,
hade ändrat en bokstav i sitt efternamn: Gutjkov till Tutjkov.
Han var chef för den provisoriska regeringen
och ordförande för tsarens duman.
Det var otänkbart…
att vara släkt med någon sådan. Självklart mörklades hela affären.
Och från den här dynastin har jag endast kvar
Brockhaus och Ephrons uppslagsverk. En helt onödig bok.
Det som gör mig mest…
deprimerad,
det som framkallar sorg är kanske inte den specifika släktens historia.
Jag har intrycket av att Ryssland sköts ner vid starten,
att detta inte bara är mitt öde.
Utan även tusentals andra familjers öde.
En enorm tragedi inträffade i landets historia,
Ryssland sköts ner vid starten.
Zworykins emigration kostade Ryssland…
För tv:n uppfanns i USA, inte i Ryssland.
Det kostade Ryssland, och jag blev chockad när jag fick höra det,
värdet av landets årliga BNP flera gånger om.
Samma sak med Sergey Brin, en ung kille…
Han är en av Googles grundare, för tittarna.
Det beräknas ha kostat 2-3 gånger Rysslands årliga budget.
Om det inte vore för dessa tragiska händelser
skulle detta vara ett av världens största länder
som inte är stolt över antalet stridsvagnar det tillverkar,
utan över dess levnadsstandard.
Och allt förstördes, sköts.
Eller emigrerade.
Vilket år gick började jag på universitet? Jag har glömt.
Jag tog examen 54.
Du är ung.
-Och du är tre år äldre. -Jag har helt glömt.
Jag gick ut ettan 1941, 1942…
1942 gick jag ut ettan.
Så 1952, 10 år senare gick jag ut gymnasiet.
1952 började jag på universitetet.
Jag har redan sagt en gång…
att mitt liv blev som det blev
av en lyckosam slump.
Min mor lärde mig när jag var 15 eller 16 år gammal,
när jag skulle fylla i frågeformulär,
att aldrig skriva att min pappa var undertryckt.
Jag skrev att min pappa dog när jag var två.
Det var sant,
jag skrev bara inte var han dog, han dog i gulag.
Annars hade jag inte sett varken flyginstitutet eller radioavdelningen.
Mamma kollade det med mig efteråt. Men jag gjorde det,
jag fyllde i formuläret och gjorde en kopia.
Efter det skrev jag alltid samma sak på varje formulär.
MOSKVAS FLYGINSTITUT
Det dök aldrig upp en enda gång.
Dessutom stod det i mitt pass att jag var ryss.
Det är en viktig del av min biografi.
Om jag hade registrerat mig som jude
hade jag nog inte kommit in på en elitfakultet.
En antijudisk pogrom pågick.
Institutet låg vid Sokols tunnelbanestation,
sista stoppet, och jag fick ta spårvagn.
Jag gick ibland, ibland tog jag spårvagnen,
men jag började bli rädd för att åka spårvagn.
Pogromen var ständigt närvarande.
Jag vågade inte förneka att jag hade ett judiskt ansikte,
särskilt om jag var med min mamma som uppenbarligen var judinna.
Förödmjukelsen var verkligen plågsam.
Cirkeln som jag har dragits till hela mitt liv, från mina skolår,
från den 59:e skolan på Starokonyushenny-gatan,
och sedan på institutet.
Jag minns inga andra
samtal gällande makt förutom…
att jag förkastade den.
-Bitterhet. -Bitterhet och indignation.
Folk som är intresserade av vetenskap är olika i alla branscher.
De kallas alla dissidenter på något sätt.
Annars kan vetenskapen inte utföras.
Varför kom så många dissidenter från fysiken
men färre från humanioran?
Beror det på vanan av ett systematiskt tänkande, konspiration?
Åtminstone för de jag kände, här och där bland fysiker.
Det kanske beror på
att inom exakt vetenskap som fysik och matte…
Det finns en vulgaritet i det jag tänker säga.
De kräver total ärlighet.
Innovatörer är i regel inte konventionella människor.
De är annorlunda. De är oliktänkande.
De är passionerade och det finns få av dem.
Hur de lever sina liv och vad de skapar avgörs inte bara av pengar.
Vi kommer inte att lyckas
om vi inte utvecklar respekt för oliktänkande mot andra människor.
1953. Jag minns Stalins död väl.
Herregud!
Jag vet inte om det var en tragedi, fars, ett hån.
Jag behöll inte dokumenten som berättade att min far hade rehabiliterats.
Min mor fick hans lön i,
jag minns inte om det var två eller tre månader.
Hon var hysterisk.
Det hände samtidigt.
Vi blev meddelade om hans rehabilitering och fick hans lön.
FRAMÅT TILL DET FÖRFLUTNA
RYSKA FEDERATIONEN
Det faktum att han är tjekist var ett stort frågetecken.
Huruvida Ryssland
kommer att använda militära insatser utan FN-sanktioner?
Vi kommer alltid att agera inom ramverket för internationell lag.
Låt oss säga så här: Det som händer nu gör mig ledsen.
Det som händer i landet nu får mig att vilja gråta.
Det känns som om vi har blivit ett annat land.
Då var det hoppfullt och nu handlar det bara om överlevnad.
Minns du mötet mellan stora affärsmän som Putin kom till?
En månad efter gripandet av Chodorkovskij oktober 2003.
Michail Chodorkovskij, en gång Rysslands rikaste man,
satt 10 år i fängelse.
Nu är han en av oppositionsledarna och bor i London.
När Putin kom och sa: "Allt är bra, ni kan slappna av."
Kongressen för den ryska unionen av industrimän och entreprenörer
välkomnade Putin med en stående ovation.
I en tidningsartikel löd rubriken:
"Högljudda och långa applåder,
alla reser sig för att undvika fängelse."
Vad hände där?
Augie kanske kan lägga till något.
Vi var mestadels ett företag med huvudkontor i Moskva.
Företaget låg i Moskva.
Jag ansträngde mig mycket på den tiden, kämpade för licenser för regionerna.
Vi behövde expandera till andra regioner.
Det hade kostat en kolossal summa pengar.
Det blev snabbt tydligt för mig
att för att utveckla företaget måste man spendera pengar.
Och att jag skulle förlora aktiemajoriteten.
Om jag måste sprida ut aktierna för att företaget ska växa
lämnar jag företaget helt och hållet.
Varför bestämde du dig för att lämna företaget?
-Det var år 2001 om jag minns rätt. -Det var ett välgrundat beslut.
En väldigt viktig faktor var
att situationen inom politiken hade förändrats.
Det var många faktorer och de kom samman på samma gång:
Putins mäns uppgång till makten från Sankt Petersburg
och uppkomsten av vissa tjänstemän som befann sig i en intressekonflikt.
De reglerade affärer å ena sidan,
och å andra sidan var de själva affärsmän.
Putins allierade Leonid Reiman, tidigare kommunikationsminister,
dömdes 2008 på Brittiska Jungfruöarna.
En tribunal i Zürich bedömde att han hade begått brott enligt rysk lag.
Det finns en konkurrent som får allt. De kommer inte att ge dig något.
Ja, det var en återvändsgränd.
Jag insåg att vi stod inför ett statligt ingripande
som skulle skada våra affärer.
Vi kunde se det hända.
Reiman var minister och samtidigt hade han sitt eget mobilföretag
i Sankt Petersburg.
Han hjälpte till att utveckla företaget
då han var aktieägare, det var inte en hemlighet.
Och så fort han blev minister
fick företaget en gratis licens för hela Ryssland.
Vilket förstås är helt otänkbart.
I det avseendet var det uppenbart att vi förlorade konkurrensen
på grund av det skamlösa användandet
av administrativa resurser för hans företag.
Det var rena ligistfasoner.
Han var minister och företagare
och administrativ makt användes för att gynna hans företag.
Det var uppenbart och jag inte kunde göra något åt det.
Vi blev måltavlor och attackerade.
Men att hantera sådana här problem
var väldigt annorlunda mot organiserad brottslighet på 90-talet.
Galenskapen och intensiteten hade förändrats.
Allt var tydligt för mig.
Så tillsammans med
försäljningen av aktierna
blev överföringen av aktiemajoriteten min avgång.
Allt ledde fram till det.
Jag gör det hellre själv än att låta någon annan göra det.
Allt det här hände steg för steg.
Vi kom gradvis till en punkt där vi inte längre var en federation,
utan en enhetlig stat. Konstitutionen var helt dysfunktionell.
I samma händer finns både politisk makt
och kontroll över alla regeringsgrenar:
juridisk, verkställande och lagstiftande.
Och de största finansiella intäkterna från olja ligger i samma händer.
Jag minns när Boris Nemtsov, en man jag respekterar…
Boris Nemtsov, Rysslands före detta vice premiärminister
och oppositionsledare, sköts till döds 2015 mitt emot Kreml.
…sa han att han skulle sitta ned i trots
när nationalsången spelades. Det var smärtsamt för mig också.
Det var så han tänkte.
Han var instinktivt smart nog att säga: "Det är dags."
Det är dags.
Det var ett större beslut som inte gjordes med VimpelCom.
Det innebar: "Jag avslutar alla kommersiella aktiviteter.
Jag ska bara hålla på med filantropi på heltid.
Jag ska inte längre göra något affärsrelaterat."
Vilket är extraordinärt. En helt ny karriär.
-Ett helt nytt liv. -Kanske.
Kanske.
Mina vänner!
Nästa stora steg i mitt liv var pensionen.
Från 2001 till 2016 är det filantropi, det är Dynastistiftelsen.
Jag var aldrig miljardär.
Jag var miljonär, till och med multimiljonär,
men jag var inte miljardär.
Om jag ska dra det kort så skapade jag en fond
där jag gav 90 procent av alla mina pengar.
Det var under ett strikt skriftligt villkor
om att förmånstagaren till dessa pengar
inte kunde vara jag, mina arvingar eller någon av mina släktingar.
Bara för välgörenhet. Min son och fru stödde beslutet.
När jag gav alla mina pengar till fonden var de inte längre mina.
Om de var mina skulle det äta upp mig inifrån.
Vad i helvete?
När man har bestämt sig och har gett bort dem…
-Jag fattar. -Det bränner bron.
Jag startade Dims stiftelse,
såg till att den var transparent och skulle vara för evigt.
RYSSLAND
Dim bestämde sig för att ge bort 90 % av sin förmögenhet.
Han tog även pengar från sin son…
men det störde inte Boris alls. Han stöttade idén till fullo.
På den tiden gav ingen bort alla sina pengar,
förutom Warren Buffet som gjorde det senare samma år.
Stiftelsen arbetar utifrån en instruktion
som skrevs från början,
där det stod att stiftelsen är dedikerad till att stödja
inte vetenskap, utan vetenskapsmän.
Den är dedikerad till att stödja smarta människor.
Inom vetenskapen är det lättare att identifiera
en begåvad och intelligent person än inom andra områden.
Spendera pengar. Vad spenderade jag pengarna på?
Det var Dynastistiftelsen.
Det var Upplysningspriset som finns kvar än i dag.
Det har varit toppen.
Jag känner mig som en hedervärd man.
I mytologin, förmodligen inte bara i vår ryska mytologi,
ansågs processen att tjäna pengar vara en sorts synd.
VimpelCom tjänade självfallet pengar. Det fanns på börsen.
Men det förknippades med glada, lätta känslor.
Inget som Mefistofeles "Folk dör för metall.
Satan styr balen där."
Det var inget sådant.
Det var inte destruktivt men det var en ny och intressant,
nästan helig handling.
I Ryssland såg jag många framgångsrika affärsmän
och rika människor.
Jag såg att många av dem tjänade pengar, inte för att bli rikare,
men häftigare än alla andra.
Jag såg hur pengar blev ett verktyg för att komma närmare makten.
Men varken makt eller den ständiga alfahanne-tävlingen inspirerade Dim.
Han behövde skapa något unikt och som skulle uppnå verklig förändring.
Många av de jag hade träffat
hade ledaregenskaper och talanger precis som Dim,
men Dim hade något annat: en svaghet, sitt stora hjärta.
Du förstår, jag har alltid sett…
på mitt arbete på ett ganska själviskt sätt.
Jag har gjort det jag gillar.
Ödet har gjort att goda gärningar ger mig mest nöje.
Tack och lov för det. Filantropi och allt det där.
Jag kan bara vara tacksam mot ödet
att jag fick göra det här jobbet och njuta av det.
Jag är hedonist.
Och förresten, den enda ryssen som någonsin fått Carnegiemedaljen.
Va?
Den enda ryssen som fått en Carnegiemedalj.
Ja. För filantropi. Jag glömde.
Ja. Jag glömde. Ja. För filantropi.
Efter att Dim sålde sina aktier sålde jag också gradvis mina.
Jag återvände hem och bestämde mig för att bli polis.
Som barn hade jag aldrig drömt om att bli polis.
En kär vän från Chicago
satt i styrelsen för en ideell polishelikopterenhet.
Han bad mig bygga en affärsmodell för dem
så att de inte skulle behöva tigga pengar till bränsle.
Det började som en affärsuppgift
men en dag frågade chefen mig om jag ville bli polis.
Jag sa: "Ja". Men jag gick nio månader på polisskolan som kadett
trots att jag var 44 och alla andra var 20 år.
Nu ser jag mig nog som polis först och affärsman i andra hand.
Det här är mitt polischefsmärke som jag bär med uniformen.
Mitt stjärnnummer är nummer sju.
Vi har 11 000 poliser på Chicagos sheriffkontor,
så jag är nummer sju.
Enligt polistraditionen
byter man märken när man tränar med varandra.
Vi har gått igenom otroliga utmaningar
tillsammans i affärsvärlden. Så jag vill dela det här märket med dig.
Mina besök i Moskva blev allt mer ovanliga.
Jag märkte inga betydande förändringar i Ryssland förrän år 2014.
Jag såg bara hur affärerna växte.
Men allt förändrades när Ryssland annekterade Krim.
Då insåg jag att Dims vision av sitt lands framtid,
helt motsatte sig Rysslands nya bana.
Jag, vi, följer med stort intresse allt som händer i Ukraina.
Vi ber: "Hoppas att allt går bra för er!"
Det är extremt viktigt, vägskälet är tydligt.
Ett vägskäl inom politiken, hoppas att allt löser sig för er.
Det är inte bara era affärer, det rör oss också.
Jag hade oroat mig för vår regering redan innan
men Krim var ett hårt slag för mig.
Krim var…
en personlig förolämpning. Hur kunde det hända?
Ukraina fick garantier. Deras integritet garanterades.
De kränktes helt.
Dynastistiftelsen stämplades som en utländsk agent.
Det kom som en chock för mig.
Efter de dussintals böcker som har publicerats,
efter mängden pengar som har investerats
i vetenskap och stödet för många projekt.
Vad kände du när du först hörde om det?
-Jag kände mig förolämpad. -Jag förstår.
Dmitry Zimin-stiftelsen var en av de första
att stämplas som en "utländsk agent".
Det stoppade utbildningsprogrammen för tusentals lärare och akademiker.
Alla mottagare av anslag från en "utländsk agent"
riskerade att stämplas som en.
Det resulterade i att Zimin inte kunde återinvestera intäkterna
han hade tjänat i Ryssland tillbaka i sitt eget land.
Förolämpad och kränkt.
Jag sa: "Herre, hur är det möjligt? Jag är härifrån, från Arbat.
Vad händer?"
Det var avskyvärt.
Antar jag.
Enligt lagen skulle jag sätta, vad kallas det… En stämpel, en skylt
som signalerar en utländsk agent.
Om en stiftelse…
samlar in pengar till någon gudfruktig aktivitet
och sedan får höra att den har stämplats som utländsk agent,
är det förståeligt.
Men när en stiftelse, som inte samlar in utan donerar pengar,
måste säga att det är en utländsk agent är det nonsens och ett hån.
Jag förstod det inte.
Det här är väldigt sorgligt.
Det är väldigt sorgligt.
Roten till problemet var att min son Boris
finansierade oppositionen.
Hjälpte du verkligen till med att skicka Navalnyj utomlands?
Ja. Boris kanske finansierade det men pengarna var mina.
Kommer han tillbaka och behöver han komma tillbaka?
Jag tror att han kommer tillbaka. Han är en modig man.
Men jag vet inte om det är nödvändigt.
Vad behöver han göra nu, ur ditt perspektiv?
Han måste
göra allt han har gjort hittills.
Tala, skriva, avvika.
Aleksej Navalnyj, den ryska oppositionsledaren,
dödades i ett ryskt fängelse i 2024.
2021, vid 88 års ålder
åkte Dim utomlands för att besöka sin son Boris
som hade flytt Ryssland för att undvika politisk förföljelse.
Kort efter Dims avfärd
fick hans barnbarn en kallelse avsedd för honom,
där han kallades in för förhör.
Det reflekterar Rysslands nuvarande klimat:
Dim hade troligen inte kunnat återvända utan att bli gripen.
Dims livsresa är sammanflätad i en komplett historisk cykel
under 1900-talets Ryssland.
Hundra år efter att staten slet isär Dims familj för första gången,
gjorde den det igen.
-Dmitry Borisovich, ett ögonblick. -Okej.
Håll den här.
-Vi åker snart. -Ja, det gör vi.
-Vi gör det innan vi åker. -Det gör vi.
Tack.
Jag älskar Moskva väldigt mycket. Jag är moskvabo.
Jag saknar Moskva ofta, även nu.
Men samtidigt, när man hör nyheterna…
börjar längtan efter Moskva
kämpa mot…
ens eget sunda förnuft.
Det är en av de mest dystra känslorna…
jag har haft på sistone.
Jag kommer från Arbat.
Hela mitt liv är där.
Jag ser de vackraste platserna här.
Men samtidigt finns det ingen plats där…
jag får den där…
otroligt nostalgiska känslan som när jag går längs Arbats gator.
Sivtsev Vrazhok, Starokonyushennaya, Vlasyevsky.
Att prata om det får det att låta banalt.
Det går inte att beskriva.
Man kan inte uppleva dessa känslor oavsett vilken vacker plats man besöker.
Rom, London. De är vackra!
Men den här känslan…
av ett liv som har levts, den finns bara där.
"Ja, den slår sig till ro Jag har lämnat
Mina inhemska fält för gott
Inga fler prasslande popplar fäller
På mig med deras bevingade löv
Det gamla huset sjunker lägre utan mig
Min gamla hund dog för flera år sedan
Gud har dömt mig till döden
En exil på Moskvas gator"
Jag är verkligen patriotisk på så sätt
att jag inte skäms för något land i världen
som jag skäms för mitt eget.
Jag må vara förskräckt, men jag skäms bara för mitt land,
inte för något annat.
Patriotism har olika sidor.
Kärlek till stammen och till ledaren
som kanske är grym, men som är er ledare.
Denna kärlek övergår snabbt till främlingsfientlighet,
till hat mot dina grannar. Det är där faran finns.
Detta komplex kallades patriotism på stenåldern
och sedan blev det kärlek till staten, kärlek till ledaren.
Det finns en annan sorts patriotism.
Det är nästan som att älska sina föräldrar,
det är att älska sin födelseplats,
en öm kärlek till sin omedelbara omgivning.
Vilka intressanta saker kan man ta till sitt land?
Den första kärleken är en stolt sådan. Stolthet för stammen.
Den andra typen kommer från att lära sig av världen.
Det är de två typerna av patriotism.
Jag förlorade hoppet för länge sedan.
Jag förstår att vi lever i en auktoritär stat
med alla konsekvenser som medför.
Och ett politiskt system som inget val kommer att förändra.
Borde investerare oroa sig för att ryska trupper ska ta sig in i Ukraina?
Det pratades om att ryska trupper potentiellt skulle in i Ukraina
i början av året. Vi utförde Zapad-övningarna 2021,
men som ni ser hände det inte.
Ingen man, ingen, Gud vet, ska ha makt länge.
Man ska inte ha fullkomlig makt.
Det var en stor upptäckt: maktdelning och maktföljd.
Krig äger bara rum när någon regerar på obestämd tid.
Jag har beslutat att genomföra en militär operation.
Våra planer inkluderar inte ockupationen av Ukrainas territorier.
Vad krävs för att ett krig ska börja mellan England, Frankrike och Tyskland?
Det enklaste: en ledare för livet.
Det innebär krig!
Det finns ungefär 200 nationer i världen.
Vissa av dem skaffar sig allt fler kärnvapen.
Vissa av dem
är i ett tillstånd av fiendskap med sina närmaste grannar.
Vissa av dem har auktoritära regimer,
där beslutet att använda de vapnen eller förstöra en hatad granne
praktiskt taget hänger på en person.
Folk frågar hur stabil en sådan värld kan vara
i hundra år.
Kan en sådan värld vara stabil?
Den verkar väldigt instabil.
Angående kärnvapenupptrappning: Vi påbörjade aldrig den här retoriken.
Vi har taktiska kärnvapen som är tre eller fyra gånger kraftfullare
än bomberna som amerikanerna använde i Hiroshima och Nagasaki.
Tre eller fyra gånger kraftfullare.
Vi har många fler än de som finns i Europa,
även om amerikanerna tar med sina från USA.
Vi har ändå många gånger fler.
Aggression mot Ryssland av alla icke-kärnvapenstater
med deltagande eller stöd från en kärnvapenstat
föreslås att ses
som en gemensam attack mot den ryska federationen.
Inklusive om fienden med konventionella vapen
skapar ett kritiskt hot mot vår suveränitet.
Endast ett samhälle
som är kapabelt till att ersätta…
sin kärlek för nationen med kärlek för folket…
Endast ett sådant samhälle kan garanteras hållbarhet.
Ett samhälle som är genomsyrat av hat
kan inte vara stabilt eller hållbart.
Det är den kolossala utmaningen vi står inför.
Bara ett humant samhälle kan förvänta sig att existera länge.
DEN SISTA RESAN
Jag insåg att det här skulle bli min sista resa.
Jag är trots allt 88 år gammal.
Nästan säkert. Men på det stora hela mår jag ganska bra.
Far, jag är glad att vi alla är här.
Jag trodde inte att det var möjligt.
Tack för att du kom, Augie.
För ungefär tio år sedan, redan så länge sedan,
bad du mig skriva en bok…
om VimpelCom och mitt perspektiv, min erfarenhet.
Jag är inte klar ännu.
Jag har inte publicerat den än. Jag är ett kapitel från att avsluta den.
Innan jag flög hem gav Dim mig sin uppdaterade självbiografi
och jag berättade om min nästan färdiga bok
om vår gemensamma historia.
Om några månader, när Ryssland bombar Kiev
och förstör hela städer och familjer, måste jag skriva om slutet.
Den ryska delen av företaget som Dim och jag grundade för 30 år sedan
kan nog aldrig mer ingå i den globala affärsvärlden
medan de ukrainska och internationella filialerna blomstrade.
Jag återvände till styrelsen
för att återuppliva pionjärandan som definierade oss 1991.
Under krigets tredje vecka gjorde jag min första resa
till Ukraina på ett privat polisuppdrag.
Vi ville hjälpa Ukraina och vi har volontärarbetat där sedan dess.
Skriv under här på ryska så översätter jag till engelska.
Okej.
-När du är redo. -Ett ögonblick.
Boris, min hand är så skakig, jag har inte kunnat skriva på ett år.
-Okej, jag skriver på. -Okej, du.
Låt mig säga så här, rätta mig,
"Kära Augie…"
"Kära Augie, jag ber dig att se dig själv som en medförfattare…
till den här boken
eftersom du har gett upphov till mitt öde."
-Bra sagt. -Oj.
"Medförfattare" skrivs ihop.
Hur du blev medförfattare till mitt öde.
Jag kan inte. Fan också!
Du klarar det.
Det kommer att bli fult, jag kan inte göra det här.
Senare. Jag signerar den senare.
-Okej. -Okej.
Toppen, tack!
Låt oss läsa något.
"Farväl, min vän Farväl
Min kära, du finns I mitt hjärta för alltid
Det var förutbestämt att vi skulle Skiljas åt och mötas igen en dag
Farväl till min vän Inga skakande händer
Inga tårar, inga rynkade ögonbryn
Att dö är inte något nytt I det här livet
Inte heller är det att leva"
Precis innan slutet
samlade Dim kollegor, forskare och andra intellektuella på Cypern.
De hade jobbat med Dims stiftelse i många år.
Där föreställde de sig nya filantropiska mål.
För glädjen att lära sig, för upplysning,
vilket inte bara är bra för de upplysta, utan även för de som upplyser.
Grattis!
Strax före julen 2021
följde jag med Dim och Boris på deras sista resa till Schweiz,
där dödshjälp är lagligt.
Dim hade bestämt sig för att genomgå ingreppet innan 2022.
Det är väl hälsa och välmående?
Han försökte lämna den här världen fridfullt
och i rätt ögonblick
var hans tajming extraordinär.
Vi var väldigt olika på många sätt.
Dim var en ståndaktig ateist och jag var kristen och trodde på Gud.
I början fann jag hans död nästan omöjlig att acceptera.
Trots mina försök att avråda honom var han beslutsam och hade bråttom.
Vi delade båda en tro på vikten av fri vilja
och individens totala kontroll över sin egen existens.
Det hjälpte mig att acceptera det.
Det här är vårt sista foto.
Den här sista resan markerar slutet
på min personliga historia med Dim och postsovjetiska Ryssland.
Cirkeln har slutits för vår historia.
Allt som uppnåddes
under den korta vänskapen mellan USA och Ryssland
är nu ogjord – förutom vår förbindelse.
Om jag var yngre, om jag var ung…
Jag tror att en av de viktigaste uppgifterna
som alla läskunniga människor, de intelligenta människorna har där ute,
är att utbilda.
Generellt sett är det inte så bra att vara gammal.
Mina ben går inte ordentligt. Det är alltid något.
Ja.
Men det finns något positivt,
för man ser sin horisont och vill skrika: "Ni måste leva."
Tänk på det!
Om exakt två månader, februari 2022,
invaderar Ryssland Ukraina.
Maya levde ett år längre än Dim.
De begravdes tillsammans på Cypern.
Zimin-stiftelsen fortsatte att stödja vetenskap och forskare
på Tel Avivs universitet, Technion och Arizona State University.
Sedan 2022 är den verksam i Ukraina
för att stödja gymnasieutbildning vid frontlinjerna
och restaurera bibliotek och skolor.
Vi kan inte namnge våra ryska kollegor
som har arbetat med detta projekt på grund säkerhetsrisken.
Undertexter: Sepideh Sadrzadeh-Khoei