Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
AMY SCOTTOVÁ ŘEDITELKA
Navzdory více než 30 velmi úspěšným letům,
Counting Crows zůstává
jednou z nejkontroverznějších skupin v historii rocku.
V tomto dokumentárním filmu
jsem se zaměřila na první dvě desky Counting Crows,
protože jsem chtěla vysledovat,
co způsobilo takový obdiv a zároveň takovou zášť.
Spousta mých písní je o těžkých chvílích v životě lidí,
ale téměř vždy obsahují také myšlenku naděje.
Jsem člověk, který často přemýšlí o beznadějných věcech.
Obzvlášť tomu tak bylo v mládí.
Kromě těžkostí, které jsem si zažíval,
jsem trpěl také duševní chorobou, která byla...
Nechápal jsem, co to je.
Nebo co se děje,
ale věděl jsem, že je těžké s tím žít.
Přemýšlel jsem...
jak si zachovat naději,
když nemůžete spát
a jasně přemýšlet. A naráz jsem byl před celým světem.
Bylo skvělé mít naráz kariéru.
A společně s ní tu byly všechny ty věci, které jsou velmi náročné.
Ty písničky změnily celou mou osobnost.
Znamenají pro mě všechno.
Jsem za tu skupinu vděčný.
Texty písní jsou velmi otevřené a vyjadřují, jak se cítíte.
Je to velmi odvážná věc,
za kterou můžete jako umělec sklidit velkou kritiku.
Vytvořil píseň o tom, že chce být rockovou hvězdou
přesně v tom období v rockové historii,
kdy jste neměli přiznat, že chcete být rockovou hvězdou.
Stáli jsme na semaforech
a děti v autě začaly křičet:
"Counting Crows jsou mizerní!“
Když se stanete slavným, nemůžete dělat to,
co předtím a ocitnete se v izolaci.
Pokud jste sám k sobě kritičtí, jako já nebo Adam,
nevyhnutelně si projdete obdobími,
kdy sám sebe nemáte rád.
Nikdo vás nepřipraví na to,
co se stane, když vaše první album bude mít obrovský úspěch.
Pan Jones. Kdo to vlastně, mimochodem?
Zjistili jsme to někdy? Myslí tím Jamese Earla Jonese?
Alexe Jonese? Nebo Indiana Jonese?
Velmi by mě to zajímalo.
Pomozte mi to zjistit.
Kdo byl sakra pan Jones?
- Jsou v záběru i moje boty? - Jo.
To je dobře, protože jsou parádní.
Přestěhovali jsme se do Berkeley, pak do Oaklandu a zase zpátky do Berkeley.
Bylo to poprvé, co jsem byl v kapele
a psal jsem písně.
Není to nic lehkého.
Byl jsem ve fázi, kdy jsem se snažil vymyslet jméno pro kapelu.
Měl jsem poznámkový blok se dvěma sloupci jmen.
Bylo jich tam asi tak 60. Všechny byly hrozné.
Mezi nimi bylo například "Bird Circle“ nebo "Monkey Garden“,
nebo to bylo naopak.
Sledoval jsem videokazetu Mary-Louise Parkerové.
Byla to má stará kamarádka.
Jmenovalo se to Signs of Life.
Byla to velmi divoká doba. Zrovna jsem měla za sebou první film.
HEREČKA
Hrál tam Beau Bridges, Vince D'Onofrio,
Kevin J. O'Connor.
A je tam scéna, kde Vince a Kevin stojí na kopci a snaží se přijít na to,
co budou po zbytek života dělat.
Přiletí k nim hejno vran a Vince řekne...
Jak je ten rým o vránách?
Jaký rým?
Co se říká, když uvidíš vrány.
- Vrány? - Jo.
Kevin řekl: "Myslím, že počítání psů.“
Ne psů, ale vran.
To říkávala má máma. "Počítání vran.“
Zmačkal jsem ten kousek papíru
a hodil jsem ho do krbů mých rodičů.
Rozhodl jsem se, že to bude naše jméno.
Záhy mi bylo řečeno, že to je hrozné jméno.
Na začátku všechna jména skupin zní hrozně.
Hrál na nějaké show v Grange Hall v Berkeley
a začali jsme se s Adamem hádat o nějakých deskách.
Líbil se mi Cannes a Captain Beefheart...
KYTARISTA, COUNTING CROWS
... a on mluvil o Springsteenovi.
Řekl jsem: "Nejsem členem církve“.
A on řekl: "Co tím myslíš?“
O pár dní později
mi někdo zaklepal na dveře v bytě v Berkeley asi v 11:00.
Otevřel jsme dveře: "To je Adam.“
Měl hromadu desek.
Celý chronologicky seřazený katalog Bruce Springsteena,
který zrovna koupil v Amoeba Records.
A řekl: "Tady máš.
Promluvíme si později.“
Řekl jsem: "Ten chlápek se mi líbí.“
Immerglück řekl:
KYTARISTA, COUNTING CROWS
"Uvidíme, jestli si sednete.“
A sedli jsme si prakticky okamžitě.
Když jsme chtěli nahrávat, šli jsme do Daveova studia.
Dave vlastnil malé nahrávací studio jménem Dancing Dog.
Z toho nahrávacího projektu se stala úchvatná demoverze.
Dave Bryson byl úspěšný inženýr.
KLÁVESÁK, COUNTING CROWS
... a znělo to jako nahrávka.
Tenkrát jsme skládali August.
Texty písní psal Adam,
ale přispěl jsem k tomu i já.
Takže když řeknu "my“, myslím tím v podstatě "on“.
Našli jsme chlápka jménem Alan Leonard.
Byl to docela významný člověk. Byl právníkem Toma Pettyho
a zastupoval Warner Chappell Publishing.
A poslal mi pásku.
V demoverzi by měla být jedna, dvě, maximálně tři písně.
Měli jsme 14 nebo 15 písní, které jsme mu poslali.
Zareagoval na to tak, jak bychom čekali:
"To je ale banda blbů.“
Alan řekl: "Doufám, že to bude stát za to,
protože tomu dávám 15 vteřin.“
Ale když to potom začnete poslouchat...
byla na tom půlka prvního alba.
Společně s dalšími písničkami,
které jsem do prvního alba nechtěl,
ale byly skvělé a chytlavé.
Po 30 vteřinách jsme jim hned volali.
V ten večer mi volal.
"Bože můj. Jsem tak nadšený.
Chci s vámi spolupracovat.
Doposlouchám to. Tak jo, zatím.“
Telefon zvoní. "Tady Alan Leonard.
"Já jsem ten právník. Poslal jste mi pásku.
Dobře. Dobře, jasně.“
Ten právník ji poslal ředitelům nahrávacího studia
a všichni to kopírovali...
BÝVALÝ ČLEN COUNTING CROWS
... a byla to jejich nejoblíbenější nahrávka.
Dostali jsme nabídky od všech nahrávacích společností.
A pak se strhla nabídková válka.
Geffen nám nabídli kompletní tvůrčí svobodu a vyšší honorář.
A za to jsme vyměnili všechny peníze.
Naprosto vše.
Geffen měli Nirvanu.
Geffen byl předvojem něčeho nového, bezvadného a důležitého.
HUDEBNÍ HISTORIK
Pokud vám v té době bylo 14 let,
Nirvana změnila všechno.
Poslouchal jsem Poison a Def Leppard,
ale to se rychle změnilo.
A tehdy začaly devadesátky, oficiálně.
V té době jsem žil u rodičů. Tak trochu jsem jim lámal srdce.
Byl jsem připravený si najít nějakou práci
a prostě nějak přežít.
Měl jsem rozjetou druhou kariéru v oboru softwaru.
Chtěl jsem se stát akademikem, výzkumníkem v oboru umělé inteligence.
Od svých 12 let jsem věděl, že chci být v kapele.
Netušil jsem, jak nemožné je stát se úspěšným.
Naráz jsme měli smlouvu s nahrávací společnosti.
Byli jsme intelektuálskou folk-rockovou kapelou z Berkeley Hills.
Jak máme prodat miliony alb?
Předpokládal jsem, že nahrajeme desku.
Nebo vyrazíme na turné v dodávce a pak se vrátíme domů.
Skupina se rozpadne.
Smlouva skončí.
V jednom díle Kojot Vilda letí
a někdo řekne: "Neumíš létat."
A on řekne: "Neumím?“ A pak spadne dolů jako kámen.
Cítil jsem, že můžu být rockovou hvězdou.
Že to zvládnu.
Takže když jsme šli nahrávat první album,
řekl jsem lidem ve své kanceláři:
"Držte mi místo.“ Myslel jsem si, že to zabere tak čtyři měsíce
a pak se vrátím do práce.
Ale tak to nebylo.
Pronajali jsme si dům na kopci.
Myslím, že je tam teď švýcarský konzulát.
Byl dokonalý. Měl velkou hlavní místnost, ve které jsme mohli nahrávat.
T-BONE BURNETT HUDEBNÍ PRODUCENT
T-Bone Burnett je slavný producent
a měli jsme na něj štěstí.
Řekl bych, že už jen jeho jméno T-Bone Burnett
představuje tak 75 % jeho autority a velikosti.
"Tohle je náš producent, T-Bone.“
"Jo.“
Hráli jsme často poker. T-Bone ho miloval.
Měl tam masážní křeslo. Jedno z prvních, které jsem kdy viděl.
Neustále v něm seděl a telefonoval.
"To se mi líbí. Pokračuj.
Pokračuj. Jo, to je paráda.“
Jo, to je ono...
Řekl: "Nahráli jste demoverzi, která zní jako album.
Teď musíte nahrát album, které bude znít jako demo.“
Při nahrávání první desky jsme zároveň také objevovali.
Snažili jsme se zjistit, kým jsme.
Myslel jsem, že musíme udělat kruh,
navzájem se poslouchat a naučit se hrát jako kapela.
Přiměl jsem všechny...
aby se změnili.
Dave Bryson hrál na kytaru ve stylu Stone Rose
se všemi těmi efekty, ale všech jsme se zbavili.
Matt hrál na bezpražcovou baskytaru.
Přiměli jsme ho, aby si pořídil starou kytaru Hoffner a Vox.
Charlie hrál na synťák,
ale řekli jsme: "Ne, pro tuto desku chceme jen klavír a B3.
Jakožto hudebníci...
Můžu jen říct, že jsem na to nebyl připravený.
Takže když jsme nahrávali první desku, byl jsem k smrti vyděšený.
Nebyl jsem si jistý, jestli zvládnu to, co si ta deska zaslouží a co potřebuje.
Byl jsem si jistý, že to nezvládnu.
Všem jsem ztrpčoval život.
Myslím, že všichni z kapely na nějaký čas odešli
při nahrávání té desky.
Byl to těžký přechod z partnerství 50/50.
Adam naráz rozhodoval o všem.
Vzpomínám si, když mi řekl, že tohle je nový světový řád
a dlouho a usilovně jsem přemýšlel, že skončím se svou prací.
Pomyslel jsem si... můžu nadávat?
- Jasně. - Srát na to.
Představte si, že celý život pracujete, abyste získali smlouvu.
A pak ji získáte, protože jste skvělá skupina
a pak lídr skupiny řekne: "Jo, je skvělá, ale všechno, co děláte, je špatně.
Budeme muset všechno změnit.“
Určitě byste si řekli, že zešílel.
Potom, co jsem se přestal litovat, řekl jsem si:
"Uvidíme, kam nás to zavede.“
Ve studiu si prožíval velmi temné epizody.
Nevěděl, jak komunikovat,
co přesně chce a nelíbilo se mu, jak to bylo.
Muselo to být určitým způsobem.
Nevěděl jsem, jak lidem říct, co je špatně.
Věděl jsem, jak to mělo působit, a nebyl jsem v tom moc dobrý.
A nevěděl jsem, jak jim říct, aby byli Counting Crows.
Myslím, že to můžu říct, protože jsem úplně stejná.
Když něco tvoři, není úplně snadné s ním vyjít.
Chce vytvořit něco, co bude za hranicemi jeho očekávání.
Chce překvapit sám sebe.
Chce, aby to bylo ještě lepší, než co si dokáže představit.
A za tím si pevně jde.
A ne všichni jsou takoví.
Strávila jsem celý život ve světě rokenrolu.
Celý svůj život jsem byla v kapelách.
A jako frontman se musíte spojit se svou kapelou...
CYNDI LAUPEROVÁ HUDEBNICE
Vy představujete to spojení.
Adam využil toho pocitu úzkosti, který si zažíval
a překonal ji prostřednictvím hudby.
Nemá rád uhlazenou hudbu.
Všechno mu to ztěžuje.
Všechny ty pocity a nástroje...
nesmí to být uhlazené. Musí to být syrové,
i když to hrajete už po sto deváté.
Muselo to být skutečné.
Muselo to bolet.
Chtěl jsem, aby píseň jako "Perfect Blue Building“ zněla tak,
že se psychicky hroutíte.
Takže jsem se v podstatě musel zhroutit.
Adam má v sobě jakousi nesourodou intimitu,
kdy máte pocit, že posloucháte někoho,
kdo se snaží něco vyřešit.
Je to jako psaní deníku, jako vnitřní zmatek.
Má to skoro až terapeutický efekt,
který z něj máte a o který se s ním můžete podělit,
pokud jste na stejné vlně.
Začal jsem psát texty písní, když mi bylo 18 let.
Skrz ně jsem měl možnost se vyjádřit, což bylo něco, co mi celý život chybělo.
Měl jsem pocit, že to mám v sobě.
Nezdálo se, že by se to nějak projevovalo
v ostatních věcech, které jsem v dětství dělal.
Bylo to jako místo, kde jsem si mohl sám se sebou promluvit.
Jako bych žil tady a chodil na tohle místo,
kde můžu vyjádřit své pocity.
Součást disociativního chování je, že se ode všeho tak trochu distancujete.
Svět často působí jako film, na který se díváte.
Jako byste se distancovali od svého života.
Skvělé na psaní písní je,
že můžete vyjádřit spoustu pocitů
oproti tomu...
Bylo mi 21. Jednoho rána jsem si napustil
velkou sklenici vody a celou ji vypil.
Pomyslel jsem si: "Cítím se velmi zvláštně.
Cítím, že jsem jiný. Jako...
Jako bych byl na LSD.
A tento pocit trval...
následující rok, rok a půl.
Byl jsem vyděšený 24 hodin denně.
Každé ráno jsem se probouzel a bál jsem se otevřít oči.
Chtěl jsem, aby to skončilo, ale pořád to přetrvávalo.
Nemohl jsem se toho zbavit.
A tehdy jsem si uvědomil,
že se mnou po duševní stránce opravdu není něco v pořádku,
protože tohle nijak nesouviselo s drogami.
Prostě se to dělo.
To bylo poprvé, kdy mi na to lékař předepsal léky,
protože jsem ani nevěděl, jak žít.
Bylo to děsivé a nechtělo to skončit.
Když jsme nahrávali první desku,
zavolal mi můj manažer a řekl:
"Van Morrison nebude hrát v Rokenrolové síni slávy.
Bude do ní uveden, ale nepřijde.“
Robbie Robertson byl v té době hudebním ředitelem.
A řekl: "Ne, znám tuhle kapelu.
Zrovna teď nahrávají desku.
Budou skvělou náhradou.
Rokenrolová síň slávy byla postavena, za účelem vyloučení určitých lidí.
Každým rokem do ní určité lidi uvedou
a jiné zase ne. Existuje jistá hierarchie.
Existuje způsob, jak se tam dostat.
Musíte to udělat tak, aby vás přijali.
Robbie Robertson řekl:
"Dámy a pánové“...
a pak se objevili Counting Crows a nikdo nevěděl, kdo jsou.
Vzpomínám si, když jsme šli hrát,
měl jsem směšnou čepici, které se říká "mambo sock“.
Je to čepice s dlouhým koncem,
která se dá zastrčit vzadu do sebe pomocí malé šňůrky.
Nevím, proč jsem ji měl na sobě.
A taky jsem měl velký, těžký kabát.
Byl jsem na pódiu ztracený.
A poprvé jsem zazpíval: "Turn it up.“
Hodil jsem hlavou dozadu,
čepice se mi sesunula dozadu, ale chytil jsem ji.
Držel jsem ji, aby mi nesklouzla,
ale pořádně jsem si ji nenasadil, ani naopak nezahodil.
Takže během celé písně
se mi neustále posouvala po hlavě do různých směrů.
Dopředu a dozadu.
Pořád mi klouzala dolů a točila se.
Ale hráli jsme skvěle.
Myslím, že do dnešního dne jsme jedinou neznámou skupinou,
která kdy zahrála v Rokenrolové síni slávy.
Jednoho dne jsem se doslechl:
"Charlie končí ve všech kapelách, aby hrál jen v té jediné.“
Řekl jsem: "To je šílené.“
DAN VICKREY KYTARYSTA
"Proč bys to dělal?“
Šel jsem na ně do Paradise Lounge.
Když jsem slyšel jejich písně, slyšel Adama zpívat
a vidět ho vystupovat, řekl jsem:
"Charlie, pokud byste někdy potřebovali nového kytaristu,
moc rád bych si s vámi zahrál.“
Na víkend jsem si s sebou vzal tu desku
a přehrál si ji v domě svých rodičů.
Máma na mě křičela z kuchyně:
"Ten chlápek je ufňukánek.“
Tak to začalo...
Já jsem Master T a tohle jsou Countin...
Counting Crows.
- Jak se máte? - Ahoj.
Tak jo, kluci, představte se národu.
Já jsem Charlie.
Já jsem Adam.
Dobré odpoledne. Tohle je Dan.
Dan. Rád vás poznávám.
Co ty dredy? Jak dlouho je máš?
Asi rok.
- Vážně? - Jo.
Nový vzhled.
Vždycky jsem měl problém podívat se do zrcadla.
Měl jsem pocit, že to prostě nejsem já.
Někdy to bylo znepokojivější než jindy, ale prostě to nevypadalo dobře.
Necítil jsem, že jsem to já.
To, co jsem viděl, jsem nebyl já.
Necítil jsem se tak, jak jsem se cítil, když jsem viděl svou tvář v zrcadle.
Vážně ne.
Ale to se změnilo, když jsem si nechal udělat dredy.
Bylo to poprvé, kdy jsem sám sebe poznal.
A pak jsem takhle žil...
nějakých 27, 28 let.
A...
naučil jsem se, jak být sám sebou.
Cože? Zdálo se to být...
Zdálo se mi to šílené.
Proč něco takového udělat?
Ale dobrý Bože,
stalo se to důležitou součástí toho, kým byl
a vypadal tenkrát skvěle.
Ale když jsem ho viděl poprvé, řekl jsem si: "To si děláš srandu.
Takhle teď bude náš frontman vypadat?“
Koupil jsem si dredy na eBay.
Zapletl jsem si je a doufám, že ze mě bude druhý Adam Duritz.
Znám ho už velmi dlouho.
Potkal jsem ho asi před 20 lety ve Square Parku ve Washingtonu.
Myslel jsem si, že je Ani DiFrancová, a začal jsem ho balit.
JEFF ROSS KOMIK
Proč jste to chtěli?
Budu si z Counting Crows utahovat.
Vážně tohle chcete?
Když vydali svůj první hit, pracoval jsem jako scénárista pro MTV.
Pracoval jsem na 1515 Broadway.
MTV bylo velmi významné. Pokud jste chtěli uspět, museli jste být v MTV.
MTV vám říkalo, kdo je cool. MTV vám říkalo, kým jste.
Mohli jste být v Yo! MTV Raps,
Headbangers Ball, nebo ve 120 Minutes.
120 Minutes byla indie show, kterou vysílali každou neděli
od půlnoci do dvou ráno.
MTV zavolalo Geffen a řekli: "Kde je to video pro Counting Crows?“
Geffen řeklo: "Jaká píseň?“
A lidi z MTV řekli:
"Co to s vámi je?
Co tím myslíte? Vždyť je to vaše album.
Ten hit, Mr. Jones.“
"Jo, připravíme ho.“
Mí manažeři měli geniální nápad,
že se nic nebude vydávat od Vánoc do Nového roku.
Ten týden není žádný žebříček, takže nic nevydávají.
Žádné písničky, žádná alba.
Nic nevychází, protože není žebříček.
Měli za to, že ten týden nikdo MTV nic neposílá.
Takže když jim to dáme ten týden,
určitě to dají do 120 Minutes.
- Jsem Charlie. - A já Matt.
Já jsem Adam.
Jsme...
- Counting Crows. - Přesně tak.
Měla jsem zapnutou MTV a slyšela jsem ten úvodní riff.
A pomyslela jsem si: "Tohle musí být Adam.“
Rockové hvězdy z ranných 90. let mě naučily,
co znamenalo být rockovou hvězdou a jaký to byl pocit.
A to, co mi řekli, bylo hrozné.
Trent Reznor držel mikrofon oběma rukama.
"Má hlava mi padá pod tíhou mé rockové slávy.“
To byl Trent Reznor.
Zatímco Mr. Jones byl...
Rozumí tomu, že to, co chce, ho nejspíš zničí.
Temnota této písně je na první poslech zjevná,
což se ještě prohlubuje živostí prezentace.
"Mr. Jones“ je o snu stát se rockovou hvězdou,
ale taky o tom, že to nedopadne tak, jak si představujete.
Když říká? "Když mě všichni milují, nikdy nebudu osamělý“,
je vám jasné, že to není pravda a není to jen o snění.
Je to i o pocitu prázdnoty, která se s tím snem nevylučuje.
Mít sen je skvělé, ale to nevyřeší vše,
stejně tak, jako když se stanete rockovou hvězdou.
Své problémy si musíte vyřešit sami.
Měli jsme štěstí, že někdy během toho podzimu
jsme hráli na Irving Plaza jako předskokani pro Cracker
a měli jsme skvělou show.
Tlačili nás zpátky na pódium abychom zahráli přídavek.
To se u předskokanů prostě nestává.
V publiku byla toho večera Marci Kleinová, dcera Calvina Kleina,
která byla agentkou pro Saturday Night Live.
Zavolali nám a zeptali se, jestli bychom tam chtěli vystoupit.
Řekli: "První zahrajte ,Mr. Jones‘ a poté možná ,Round Here‘,
ale obě písničky musíte zkrátit.“
V Saturday Night Live byly dvě písně,
ale rozdíl ve sledovanosti mezi nimi byl obrovský.
Chtěl jsem zahrát "Round Here“ a chtěl jsem ji zahrát celou.
Myslel jsem, že takto se můžeme lidem zapsat do povědomí
"Mr. Jones“ je skvělá písnička, ale je podobná spoustě dalších.
"Round Here“ je zcela jiná.
Nesouhlasili. Chtěli, abychom zahráli náš hit.
Ale nakonec souhlasili.
DENÍK DAVIDA BRYSONA
Mohli jsme zahrát "Round Here“
a pak "Mr. Jones.“
A obě písničky jsme mohli zahrát celé.
Nacvičovali jsme, pak jsme se potloukali kolem
a neodešli jsme z budovy. Byl jsem tak nadšený.
Nemohl jsem se uvolnit a podívat se nikomu do tváře.
Nikdy předtím jsme nebyli v televizi.
Všichni nám tam přišli velcí a slavní.
První den, kdy jsme tam přijeli, nám řekli:
"Musím vám říct, abychom to správně naplánovali,
spoustu těch věcí jsme přehodnotili
a jako první zahrajete "Mr. Jones“
a "Round Here“ zahrajete potom.
A...
A každou písničku budete muset zkrátit tak o minut, minutu a půl.
V podstatě padlo všechno, na čem jsme se domluvili.
A já jsem řekl: "Ne, měli jsme dohodu. Slíbili jste nám to.“
A oni řekli: "Nemůžeme s tím nic dělat.
Tak to prostě u televizních show je.“
A já jsem řekl: "Ne“.
Adam řekl: "Ne, tohle neuděláme.“
Hrozil, že odejdeme pryč.
Což chce opravdu kuráž,
protože všichni chtějí účinkovat v Saturday Night Live.
Byl to největší okamžik v našem životě.
A musíme to udělat správně.
Jinak do toho nejdu.
Hádám, že asi ne všichni si mysleli, že je dobrý nápad se ohledně toho hádat.
Souhlasím s Adamem. Nedávám mu to za vinu.
Ale během let to udělal mnohokrát a naštval tím spoustu lidí.
Je lídrem kapely a rozhoduje se sám.
S nikým se neradí.
Je to jeho věc.
Jsme tak dlouho spolu také proto, že to všichni akceptujeme.
Někdy to není dobré, ale povětšinou ano.
Dámy a pánové, Counting Crows.
Je snadné ztratit koncentraci a vypadnout z rytmu.
Mohli jsme si to přehrávat znovu a znovu.
Všichni jsme to věděli.
Nemluvili jsme o tom, ale věděli jsme to.
Mohl jsem přemýšlet jen o jednom:
"Udělám to, co umím nejlíp.
Je jedno, jestli mě natáčí kamery.“
Adam byl nabitý energií.
Jak ho postavili před kameru, naráz ožil.
Ta píseň je tak dramatická. Jak jsme ji hráli, byl jsem úplně ztracený.
Úžasně to vrcholilo.
Bylo to jako raketová loď.
V jedné části se na konci dostal jakoby na jinou úroveň.
Křičel jsem na něj, jak stál na pódiu.
"Jo, do toho!“
Myslím, že jsme to zahráli tak dobře, jak jsme jen mohli.
A byli jsme v živém vysílání.
Myslím, že jsme zahráli úžasnou verzi té písně.
Marci Kleinová byla nahoře na balkóně s Garym, když jsme hráli.
A řekla: "To je tvoje skupina?“ A on řekl: "Jo“.
"Jsou vážně skvělí.“
A on na to: "Jo“.
"Tvůj kámoš, Adam...“ "Jo?“
"Je to naprostý kretén.“
Už nikdy jsme neúčinkovali v Saturday Night Live.
Nikdy. Ale tímhle vystoupením jsme se proslavili.
DALŠÍ ZASTÁVKA LETTERMAN
Tohle je jejich debutové album August and Everything After.
A něco vám řeknu. Pokud ještě nemáte kopii,
něco s vámi není v pořádku.
Dva týdny po Saturday Night Live následovaly první show,
kde jsme byli hlavní kapelou.
Těchto prvních pár týdnů bylo dokonalým turné,
protože jsme mohli dělat všechno, co jsme chtěli.
Celé to období bylo naprosto bizarní.
Byli jsme v dodávce v Sacramentu, poslouchali jsme rádio,
a naráz jsme slyšeli naši skladbu.
Byli jsme úplně u vytržení.
Pokračovali jsme dál.
Byla to skvělá část našich životů.
Stali jsme se velkou kapelou.
Byla to šílená doba.
Nejistá, ale vzrušující.
Hrát na pódiu s Adamem byla radost,
protože ještě nikdy jsem nehrál s nikým, jako byl on.
Někteří lidé to mají v sobě, a jiní zase ne.
A Adam to měl.
Byli jsme stále známější a netrvalo dlouho,
kdy jsme dělali předskokany Stoneům.
Nesníte o to, že budeme dělat předskokany.
Když vyrůstáte, sníte o tom stát se muzikantem nebo písničkářem.
Řeknu vám tohle.
Když jsem viděl Micka Jaggera v jeho 20 letech,
chtěl jsem sednout za klavír a zpívat.
August and Everything After vyšel v roce 1993, když mi bylo 17 let.
Znal jsem jen Nirvanu, Pearl Jam a Soundgarden. Všechno to byl grunge.
Jejich hudba měla takový exotický, pouštní, svobodomyslný nádech.
Myslím, že 17letí si říkali:
"Páni, jak se dostanu do tohoto stavu bytí?“
Myslím, že jsme moc nerozuměli tomu, jaká muka si Adam každý den zažíval.
Myslím, že to znělo jako letící svobodný duch.
Velmi jasně si vybavuju ten obal alba August and Everything After.
Byl součástí mozaiky alternativního rocku.
Na první pohled to působilo velmi významně a důležitě.
Mrzutý, literární, deník píšící teenager.
Bylo mu to dokonale podobné.
DENÍK DAVIDA BRYSONA Z TURNÉ 1994
Přiletěli jsme do Evropy a Rolling Stone se rozhodl,
že nás dá na titulní stranu.
Ale i ohledně toho jsem byl na vážkách,
protože samozřejmě chcete být na titulní straně Rolling Stone,
ale nemohl jsem si pomoct a přemýšlel jsem,
jak moc se po tomhle můj život změní.
Byl jsem velmi stydlivý.
Pověřili mě, abych odletěl do Paříže
a napsal o nich příběh, zrovna když začali mít obrovský úspěch.
DAVID WILDER SPISOVATEL
Myslím, že jsem se do toho alba zamiloval během celonočního letu do Paříže.
Nemohl jsem spát a pouštěl jsem si ho pořád dokola.
Tehdy mě to album dostalo.
Stal jsem se rockovým kritikem, který miloval Counting Crows
a miluju je dodnes.
Teď je těžké to lidem popsat, ale stánky s časopisy byly všude.
Rolling Stone byl vepředu a měli jich tam hromadu.
Na každém rohu byly vidět naše tváře.
Na všech letištích a autobusových zastávkách...
byly prostě všude. Naše anonymita byla naráz pryč.
A pořád jsem přemýšlel o tom,
že to, že jsme s tím souhlasili, bude mít skutečné následky,
ale nemohli jsme prostě říct ne.
Celé focení v Paříži bylo k ničemu.
Vypadal jsem jako osel, jako hromádka neštěstí.
Celá skupina, všichni na sebe byli naštvaní. Pršelo.
Počasí bylo otřesné a nic pořádného z toho nebylo.
Bylo to hrozné. Všechny byly černobílé a tvářili jsme se tam...
Bože, vždyť je to rokenrol.
Černobílé fotky zakaboněných lidí jsou teoreticky přesně tím, co chcete.
Koneckonců, všichni jsme temní a smutní lidé.
Ale byly tak špatné, že se ani nedaly použít.
Vypadaly jako vtip, jako parodie na kapelu.
Vzpomínám si, že jsme měli úžasný den a procházeli jsme se po Paříži
a když jsme se vrátili zpátky na hotel, seděli jsme ve vstupní hale
a tehdy Adam obdržel telefonát.
Žena na recepci řekla:
"Je tam Adam Duritz?
Můžete zvednout ten telefon?“
Byl to Gary Gersh.
Byl prezidentem Capitolu
a odešel ještě předtím, než jsme dokončili nahrávání desky,
ale stále jsem byl jako jeho mladší bratr a jeho druhý mladší bratr byl Kurt Cobain.
ZPRÁVY
Zdravím, Kurt Loder ze zpráv MTV.
Lídr Nirvany, Kurt Cobain,
mimořádně nadaný zpěvák, písničkář a kytarista,
byl v pátek večer nalezen mrtvý v Seattlu.
Nejspíš se jednalo o sebevraždu.
SEATTLE, WASHINGTON 8. DUBNA 1994
Bylo to pro něj ještě horší než pro nás,
protože znal Kurta osobně.
Já jsem byl jen fanoušek.
Neznal jsem ho osobně.
Byl velmi zdrcený, když Kurt Cobain zemřel.
Myslím, že ho to velmi vyděsilo.
Oba jsme měli společné problémy, ale nevyrovnával jsem se s tím dobře.
Proto spousta těch věcí byla tak děsivých.
Ostatní to nevěděli, ale já jsem věděl, že trpím vážnou duševní nemocí
a mám velký problém.
Bral jsem všechny ty léky, které byly...
Nemyslím, že jsem bipolární, ale léčili mě na bipolaritu
a bylo to děsivé.
Neměl problémy s drogami.
Nebyl těžký piják, ani nebral drogy.
Spíš jsem se bál, že skončí.
Adam se snažil mírnit naše nadšení.
Ale nedalo se to zastavit.
První deska byla parádní.
Nemůžete to jen tak zpomalit, když vás veřejnost žere.
Ale Adam chtěl všechno zpomalit.
Úspěch se dostavil.
Myslíte, že budete mít dostatek času, abyste si vytvořili vlastní rytmus?
A máte na to vy sám trpělivost?
- Ne. - Ne?
Myslím, že už je příliš pozdě.
Takže tempo se zrychlilo?
Ano, v poslední době je až příliš vysoké.
Pro mě.
Vezmete si volno, když se vrátíte zpátky do Ameriky?
- Ne. - Ne.
Vrátili jsme se z Evropy a přistáli jsme v New Orleans.
Šel jsem na místní pouťový festival a obklíčily mě davy lidí.
Netušil jsem, co se děje, ale naráz...
mě obklopily obří davy lidí. Byl jsem v zámoří, když se to stalo.
Netušil jsem, že už jsme takto slavní.
Byla to hotová mánie.
To léto už jsme nehráli na malých indie koncertech.
Byly to obří show a všichni chtěli slyšet Mr. Jones.
Myslím, že to bylo v Greek Theater.
Řekl: "Pojďte se mnou na pódium.“
PÓDIUM
Přišli jsme tam, světla se rozsvítila
a ten zvuk...
Celý svůj dospělý život jsem trávila na pódiu,
ale ne s tak velkým publikem
a ještě nikdy jsem neměla takovýto pocit.
Bylo to skoro jako když vás zasáhne vlna.
Nemůžu to ani popsat.
Ten zvuk byl tak ohlušující
a ten pocit očekávání...
všechno vás to zachvátí.
Pomyslela jsem si: "Tohle je důvod, proč s tím tak bojuje.“
Začal jsem poslouchat August and Everything After
STEVE KERR HLAVNÍ KOUČ GOLDEN STATE WARRIORS
Hned, jak jsem ho slyšel, se stalo mým nejoblíbenějším albem.
Bydlel jsem v Bay, takže jsme se stali blízkými přáteli.
Myslím, že s Adamem máme podobnou povahu.
Oba jsme tiší a ostýchaví,
ale oba děláme něco, kde vystupujeme před tisíci lidmi.
To je něco, co musíte přijmout,
jakmile vás lidi začnou poznávat.
Na jednu stranu vám to neskutečně lichotí,
ale na druhou stranu vám to nabourává soukromí
a cítíte se být trochu nesmělý.
Snažíte se na to přijít, jak se stáváte slavným
a musíte se s tím popasovat. Je to zvláštní pocit.
Byl jsem frontmanem Chainsaw Kittens.
Znal jsem ho, protože v tu chvíli ho už nešlo neznat.
Viděl jsem, jak začali být obrovsky vytížení.
Šli jsme po ulici, přišel k nám nějaký náhodný člověk
a řekl: "Vy jste ten chlápek!“
Netušil, jak se jmenuje jeho kapela, ani kdo vlastně je,
ale věděl, že je to ten chlápek, kterého viděl v televizi.
Pár bloků od našeho hotelu bylo kino.
Přišel jsem tam a nikdo tam nebyl.
Otevřely se zadní dveře.
Přišel ke mně chlápek, posadil se vedle mě a řekl:
"Hej, vy jste ten chlápek z Counting Crows?“
A já řekl: "Jo“.
"Můžu se tu posadit?“
Řekl jsem: "Podívejte, chci si udělat volné odpoledne.
Potřebuju si chvíli odfrknout.“
"Jasně“. Zvednul se a odešel.
Asi za půl hodiny se znovu otevřely ty dveře.
Do uličky vešel chlápek.
Řekl jsem: "Necháte na pokoji?“
A nebyl to on.
Byla to jen obsluha stánku.
Řekl: "Nevím, co se to tu děje,
ale v hale je někdo, kdo tam telefonuje už 30 nebo 40 minut.
Volá všem svým známým, že jste tady.
A venku čeká asi tak 200 lidí.“
Řekl jsem: "To si děláte prdel.“
A on na to: "Pokud se chcete vyplížit ven, dole je nouzový východ.“
Šel jsem tam, vyplížil se tou uličkou,
vyšel jsem na ulici a naráz jsem uslyšel křičet nějakého chlápka.
Byl tam obří dav lidí, který mě pronásledoval až do hotelu.
Vyděsilo mě to.
Jako bych se ráno probudil na Marsu.
Chvíli trvá, než si zvyknete na gravitaci.
Slyšel jsem, jak si stěžuje.
Říkám: "Co se ti nelíbí? Jsi úspěšný.
V čem je problém?“ A šel jsem s ním na oběd.
Seděli jsme spolu u stolu společně s pár dalšími kamarády.
Přišla za námi tak šestiletá holčička a řekla:
"Promiňte, můžete mi dát autogram?“
Natáhl se pro to, co držela v ruce, a naráz odněkud vyskočila její matka,
odstrčila ji stranou a začala křičet:
"Bože, jsem vaše velká fanynka. Můžu se s vámi vyfotit?“
Pomyslel jsem si: "Panebože“.
Tehdy mi došlo, že se toho děje asi mnohem víc,
než jsem si původně myslel.
V ranných dnech kapely, když měl dredy,
byl velmi snadno rozpoznatelný.
Videoklip "Mr. Jones“ měl obrovský úspěch.
Udělal z něj slavného zpěváka.
Všude, kam šel, ho lidé poznávali.
Myslím, že naše zkušenost byla radikálně odlišná.
Koučuju v nižší lize a hraju v kapele.
Nebyl jsem... stále nejsem slavný.
Jen hraju ve slavné kapele.
Takže bojoval se slávou a také byl na turné tři roky, což...
v podstatě z ničeho jsme naráz koncertovali tři roky v kuse,
což byl pro nás skvělý tah.
Trval na tom, že nebudeme jen "tou skupinou z rádia.“
Chtěl vystupovat živě.
Ale koncertovat tři roky v kuse se na vás rozhodně psychicky podepíše.
Cestování je náročné.
Nedokážete už ani určit, co je skutečné a co ne.
Všichni jsou na turné trochu odtržení od reality,
protože nevíte, kde jste.
Nevíte, jaký je den.
Každý den se probouzíte v jiné posteli.
Jako byste byli na jiné planetě.
A zjistíte, že všechny vaše vzpomínky jsou zpřeházené.
Věci, které se staly před měsícem,
jako by se staly před pár dny.
A věci, které se staly před pár dny, jako by se staly už dávno.
Máte v tom úplný guláš.
Nemáte v životě žádnou stálou věc kromě koncertování.
Takže jo, je těžké být na turné.
Bylo období, kdy lidé chtěli slyšet jen největší hity.
Tito lidi ani nejsou hudebními fanoušky.
Prostě chtějí vidět své rádio naživo.
Myslím, že když jdete na koncert,
chcete slyšet píseň tak, jak ji slyšíte v hlavě.
Chcete, aby zahráli své hity přesně tak, jak je máte rádi.
Tohle ale Adam Duritz nedělá.
Dělal si ze mě srandu.
"Pantera Sarah“ byla původně nadávka...
BÝVALÁ PROMOTÉRKA
... za to, že mám ráda metal.
Nevzpomínám si na to.
Myslel jsem, že jsem ji tak pojmenoval.
Adam řekl: "Pantera“.
A já na to: "Jo, to se mi líbí.“
"Máš rada heavy metal?“
A já říkám: "Alespoň dělají pořádnou show na pódiu,
což o vás říct nemůžu.“
To jsem nevěděl. Nevzpomínám si na to.
"Viděla jsem vás v Milwaukee. Odešli jsme po pár písních.“
To bylo první, co jsem mu řekla.
A on řekl: "Cože?“
"Eagles Ballroom.“ Byli jste hrozní. S přítelkyní jsme odešli pryč.“
A ono řekl: "Ten koncert si pamatuju.“
Bylo to v létě, kdy...
Vždy, když jsem večer přišel na pódium, byl jsem tak naštvaný.
Publikum se chovalo hrozně k našim předskokanům.
Naprosto hrozně.
Chtěli vidět jen nás, jak zahrajeme "Mr. Jones“
a bučeli na další kapely.
Někteří z nich byli mí kamarádi,
zatímco jiní byli mí idolové, jako to bylo v případě Alexe.
Jedním z jeho předskokanů byl Alex Chilton.
ALEX CHILTON V CLEVELANDU
Byl úplně neznámý.
Publikum v Milwaukee není zrovna tolerantní.
Když Adam přišel na pódium, byl naštvaný.
Jeho kamaráda zrovna vybučeli.
Byl naštvaný, jak se k němu chovali.
Podívala jsem se na přítelkyni po pár písních, kdy naštvaně zpíval
a napadlo mě: "Nechci si tímto znechutit jejich hudbu. Pojďme pryč.“
Po zkušenosti z tohoto letního turné pro mě bylo těžké vystupovat dál.
Tak trochu jsem se zhroutil.
Museli jsme na konci toho turné zrušit několik koncertů.
Byl velmi křehký.
Nebyl vůbec připravený na to, co se stalo.
TOM MULLALLY MANAŽER TURNÉ
Sklidili velké uznání, ale zároveň také spoustu urážek.
Nevím, jak se s tím může jakýkoliv člověk vyrovnat.
Došlo k oprávněné negativní reakci.
Během prvních čtyř, pěti měsíců turné byly recenze fantastické.
Všichni ti lidé říkali: "Objevili jsme tuhle kapelu. Je úžasná.“
Ale pak se to rychle obrátilo.
Counting Crows nebyli nijak moc oblíbení v San Francisku.
Fanoušci v San Franciscu jsou velmi nestálí.
Snaží se být za každou cenu cool.
A cool tenkrát znamenalo, že musíte znít jako Stooges
nebo Butthole Surfers nebo něco takového.
A všechno, co v sobě mělo nějaký nádech komerčnosti
a čistého zpěvu tenkrát prostě nebylo cool.
Takže když se Counting Crows stali úspěšnými,
v San Franciscu je velmi hanili.
Přišel ke mně chlápek a řekl: "Máte takové štěstí.“
A já řekl: "Díky.“ A on na to:
"Ne, máte takové štěstí, protože jste hrozní.
Máte takový úspěch, který spousta lepších kapel nemá.
Nemáte z toho divný pocit? Že jste tak mizerní, ale přitom slavní?“
Pomyslel jsem si:
"Kdo něco takového řekne člověku, kterého ani nezná?“
Jo, sklidíte kritiku.
Lidé na mě házeli kamení za to, jak jsem se oblékala.
Lidé za mnou chodili a říkali mi, abych odstoupil,
nebo mi posílali emaily.
Ani jsem netušil, odkud mají moji adresu.
Tohle k tomu patří.
Musíte nějakým způsobem tuto kritiku vstřebat,
abyste mohli normálně žít.
Máme dům v Severním Berkeley.
Přišlo mi, jako by se každý večer konal na naší ulici večírek.
Stala se z toho jedna velká párty.
Pak jsem si uvědomil, že to nebyl žádný večírek,
ale děcka, která byla na našem trávníku.
V podstatě se přestěhovali na náš trávník a tam žili.
Každý den se na nás dívali oknem.
Ukazovali si na nás v oknech.
Začal jsem z toho mít panické záchvaty.
Nemohl jsem nic udělat. Nevěděl jsem, kam jít.
Kamkoliv jsem šel, byl to problém.
Začnete se všem vyhýbat, když vás lidi všude takhle pronásledují.
Začal jsem být samotářský.
Jednoho dne jsem obdržel telefonát. Byl to Sal Jenco a Johnny Depp.
Volali z Viper Room.
SPOLUMAJITELÉ, THE VIPER ROOM
Zeptali se, jak se mám.
Řekl jsem: "V pohodě.“
Řekli: "Co se děje?“
Protože to bylo asi jasné, a tak jsem jim to řekl. Řekli: "Vydrž.“
Něco si mezi sebou mumlali, a nechali mě čekat na lince.
Řekli: "Podívej“, rezervovali jsme ti pokoj v Bel Age,
což je hotel přímo za Viperem.
"Máš rezervovaný let na sedm hodin,
z Oaklandu do Burbanku. Dnes máme večírek.
Kate Mossová slaví 21. narozeniny.
Přijeď. Musíš odtamtud pryč. A to hned.“
A tak jsem odešel.
Tu první noc po večírku Kate Mossové
seděly všechny ty supermodelky v jedné místnosti,
což byl velmi zvláštní pohled.
Jako když procházíte uměleckým muzeem
a pak narazíte na Americkou gotiku.
Pak jdete po schodišti nahoru
a uvidíte tam Mraky od Georgie O‘Keefové. Je to velmi slavný obraz
a naráz se objeví přímo před vámi.
Šel jsem na večírek, i když jsem doma zažíval hrozný týden.
Byla tam Elle Macphersonová a všechny ostatní slavné modelky,
které vás napadnou.
A byl tam taky William Burroughs, Tom Petty, Billy Gibbons.
Všichni tam byli v jedné malé místnosti v klubovně Johnnyho a Sala.
L.A. bylo skutečným útočištěm.
V té době mi přišlo kouzelné. Jako celé město plné snílků.
Ať už jejich sny byly povrchní, hluboké, umělecké nebo ne,
nechtěli dělat to, co všichni ostatní.
Chtěli si něco vytvořit sami.
Tanečníci, sochaři, malíři, modelky, herci, spisovatelé, hudebníci.
Christina Applegateová mi koupila na Vánoce Nikon.
Myslím, že to bylo v roce 1993 nebo 1994.
A tak jsem fotila,
ale v té době byly ve Viper Room fotoaparáty zakázané.
Takže žádný internet, ani mobily...
MANAŽERKA, THE VIPER ROOM
... ale já jako manažerka jsem si mohla do baru vzít svůj Nikon,
a tak jsem měla spoustu fotografií.
Vždycky jsem u sebe měl malý foťák Olympus,
který se mi vešel do zadní kapsy.
RANDALL SLAVIN FOTOGRAF
Nebylo to vlastně nic velkého,
ale věděl jsem, že mí kamarádi jsou fakt bezva.
A nechtěl jsem to zapomenout.
Byla jsem Instagramem ještě, než vzniknul.
Pořídila jsem fotografie a šla si je vyvolat na Sunset.
Ty lidi jsem dostala do byznysu.
Obvykle jsem si nechala pořídit dvě nebo tři kopie.
Dávala jsme je lidem, kteří tam v té době byli.
Pak jsem je dala do fotoalba a vzala jsem je další večer,
který jsem propagovala a lidé si je předávali v klubu.
Byla jsem jediná fotografka... tedy kromě Randalla.
Občas jsem Randallovi dovolila fotit,
protože jsem taky věděla, že je neprodával bulváru.
Když jsem tam byl s Adamem, byl jsem tam jediným fotograf.
Takže kdybych tam nefotil, zůstalo by to jen ve vaší paměti.
A proto jsou ty fotky tam výjimečné.
Vždycky říkám, že to byly poslední dobré časy,
když jste ještě měli možnost se... skrýt.
Bydlela jsem v domě Christiny Applegateové
a jeden z dalších z domů, který vlastnila, chtěla pronajmout.
A tak jsem řekla Adamovi:
"Christina nabízí dům na pronájem.“
Vzpomínám si, že jsme spolu jeli po Laurel Canyon.
"Nezapomeň na tuhle cestu, protože od teď to bude tvá cesta domů.“
A naráz jsem zjistil, že se přestěhoval do zakázané L.A.,
odkud pocházely všechny špatné věci.
Všechno zkažené pochází z L.A.
Pokud vyrůstáte v Bay Area, obzvlášť v Berkeley, lidé říkají:
"Bože, to je zdroj všeho špatného.“
Samozřejmě, všichni, kdo si to myslí, nikdy v L.A. nebyli, ale to je fuk.
Kromě Randalla jediní lidé, které jsem v L.A. znal,
byli lidé z Viper Room.
Znal jsem Sala, seznámil jsem se s Johnnym, Shannon
a s pár lidmi, kteří pracovali...
Byli to jediní lidé, které jsem znal,
a proto jsem chodíval jen tam.
Vím, že spousta lidí by se mnou nesouhlasila,
ale pocitově to byl takový malý bar.
Jasně, konaly se tam velké koncerty, například Smashing Pumpkins, Oasis atd.,
ale lidé, kteří tam chodili pětkrát, šestkrát za týden,
byli jako rodina.
Bylo tam něco jako záchranná síť kolem lidí, kteří tam chodili,
a to včetně Adama.
Shannon řekla: "Musím jít na toaletu.
Víš, jak se obsluhuje kasa?“ A já řekl: "Jo, jasně.“
Řekla: "Můžeš to za mě vzít?“
Dělal jsem barmana, obsluhoval jsem kasu a dělal jsem to každý den.
Nikde jinde jsem se necítil dobře.
Naučila jsem ho barmanství.
Byl v tom skvělý. Řekl:
"Spropitné není pro mě, ale pro ni.“
Potkával nové holky a další lidi, já jsem večírkovala s mými kamarády
a vydělala jsem si spoustu peněz.
Stále se dokázal bavit s lidmi, aniž by hosté říkali:
"Ten z Counting Crows chce se mnou mluvit.“
"Co si dáte k pití?
Rum a kolu? Dobře. Osm dolarů.“
Dokázal se bavit s lidmi, aniž by se nějak povyšoval.
Vzpomínám si, jak někdo řekl:
"Ten chlápek vypadá jak frontman z Counting Crows.“
Protože si nemysleli,
že chlápek z titulní strany Rolling Stone jim bude servírovat pivo.
Vzali jsme si hodně volna.
Vzpomínám si, že jsem volal Adamovi ze San Francisca:
"Chceš se sejít a napsat nějaké texty?
Mohli bychom něco napsat.“
A on řekl: "Momentálně nejsem v kapele.“
Věděli jsme, že měl problémy.
Přemýšleli jsme, jestli budeme nahrávat druhou desku,
protože vypadal, že je připravený skončit.
Pořád jsem přemýšlel,
jestli je lepší, že jsme to dopracovali až sem s tím, že to teď skončí,
nebo jestli by bylo lepší, kdybychom se tak vysoko nikdy ani nedostali
a nevěděli bychom, jaký to je pocit. Víte, co myslím?
Ani nevím, jestli je to pravda,
ale četl jsem, že Adam šel pracovat do baru po jejich prvním albu.
A toho jsem se vždy držel, svým vlastním způsobem.
S tím vším, co děláme, se taky snažím něco takového udělat.
Vidím, že se nějakým způsobem snaží udržet se nohama na zemi.
A to mi ukazuje, že musím také dělat běžné věci, které lidé dělají,
abych věděl, jak zpívat o věcech, kterými si lidé procházejí.
To mě velmi inspirovalo. Je to pravda?
Je.
Dělal barmana ve Viper Room.
Jasně, ve Viper Room.
To je určitě lepší než letištní hala v Des Moines.
Nikdy mi nešlo...
stále nejsem dobrý v komunikaci s lidmi.
Ale to nějak nevadilo, protože v L.A. chodili lidé za mnou.
A nebyli to jen fanoušci.
Vlastně se chovali normálně, protože všichni tam byli slavní.
A i když jsem byl slavný, koho to zajímá?
Chodil tam Jack Nicholson. Proč bych měl já někoho zajímat?
Jednoho večera jsem měl mexické jídlo s Allenem Ginsbergem.
Společně jsme se dívali na Adama Anta.
Co víc byste si přáli?
A jakmile jsem se dal trochu dohromady, což jsem potřeboval,
bylo to jako kouzlo.
Měl jsem nový svět, o kterém jsem mohl psát,
a který byl naprosto fascinující.
Nemohl jsem se dočkat, až nahraju desku.
Ten rok jsem žil zcela jiným životem než kdykoliv předtím.
Cestoval jsem, procestoval jsem svět v rámci turné.
Byl jsem rocková hvězda. A pak jsem se přestěhoval do Hollywoodu.
A potkal jsem spoustu bezva lidí.
A chtěl jsem o tom napsat.
A pomyslel jsem si...
že napíšu to nejlepší rockové album.
Nedokážu si představit ten tlak,
když jste v jednu chvíli neznámou skupinou,
a naráz prodáte jen tak sedm milionů alb.
Netušili, že se jim něco takového povede.
A jak se vám to povede, všichni chtějí, abyste to zopakovali.
Tentokrát jsme dostali Edwardiánský zámeček
v kopcích u Griffith Parku.
Takže co se změnilo?
Byla tam jiná akustika?
Byli jsme v jedné místnosti, kde byla ozvěna.
Mysleli jsme, že nám pomůže, že je živější.
Nevím, jestli to tak bylo, ale dostalo to unikátní zvuk.
Nevím, jestli to znělo dobře, nebo ne.
- Ale znělo to unikátně. - Jasně.
Když jste vešli dovnitř, byl tam velký vchod
a nahoru vedlo velké, klasické schodiště.
Hráli jsme v obývací části, která se pro nás stala hudební místností.
Šel jsem koupit všechno.
Kabely k mikrofonům, kazetové magneťáky,
sluchátkové systémy a spoustu dalších věcí.
Tohle je moje kamarádka, Jane Prattová.
Byla redaktorkou časopisu Sassy, protože je velmi drzá.
Pracovala jsem pro časopisy Sassy a Jane...
JANE PRATTOVÁ - ZAKLADATELKA/REDAKTORKA
... a pracovala jsem pro televizi.
- Tohle je klavír Jima Morrisona. - To vážně?
Jo.
Můj pan domácí ho tu nechal.
Znala jsem tu kapelu proto,
že jsem chodila k Adamovi domů pozdě v noci,
když nemohl spát. Popíjeli jsme pivo a sledovali televizi.
Zní strašně.
Má tak znít.
Výborně.
Přemýšleli jsme o producentech.
Chtěl jsem, aby to působilo jinak,
a okamžitě mě napadl Gil Norton.
Máme ještě dál procházet refrén, nebo ho necháme tak?
Pracoval na albu Doolittle od skupiny Pixies, což je skvělá deska.
Bylo naším úmyslem, aby bylo více rockovější.
Kromě Tonyho Berga
všichni, s kým jsem mluvil v nahrávací společnosti,
chtěli další August and Everything After. Šli jsme zcela jiným směrem.
A já jsem nechtěl další August and Everything After.
Tony?
Myslím, že Adam vnímá nahrávání desek jako příležitost se vyjádřit.
Je to často něco, co nedokáže vyjádřit slovy.
Je to instinktivní reakce.
A víte co? Tak to má být.
O tom to celé je.
Hrajte, jak začnou hrát varhany.
Sólo?
Jo, jak začnou hrát varhany.
Uvidíme, kdo vyhraje.
Adam chtěl, aby druhá deska byla trochu tvrdší
a chtěl hlavního kytaristu, protože pro něj jako zpěváka,
který se nemá o co jiného opřít...
Nejspíš to bylo víc, než chtěl. Upínala se na něj příliš velká pozornost.
Už tak jí měl dost.
Je dobré mít nějakou "protiváhu“.
Bydlel jsem na severu u jednoho z mých kamarádů ze střední.
Díval jsem se na soud s O.J. Simpsonem
a ten chlápek se mě pořád na něco ptal.
Byli jsme na turné asi tři roky a říkal jsem si: "Musím odsud pryč.“
A tak mi Adam řekl, ať přijedu.
- Je tu Dave? - Ano.
Dave je tady. A Dan?
Jo.
- Charlie? - Jsou tu všichni.
- Ano. - Matt?
- Jo. - Vezmi basu.
Kde je Charlie?
- Tady. - Jdeme na to.
Nikdy jsem nebyl ve studiu.
Dělal jsem jednorázové nahrávky s přáteli. Něco jsme nahrávali v obýváku.
Byla to má první nahrávka, o které jsem věděl, že se dostane k masám.
Snažil jsem se zůstat klidný, a moc nevyšilovat
a prostě to nějak zvládnout.
Táhni do prdele, Hollywoode!
Doprovodná kytara Davea Brysona na prvním albu dost vyčnívala.
Zatímco na druhém albu slyšíte Dana a taky Immyho.
A Charlie přítomnost je neustále patrná a vše krásně vyrovnává.
Adam obvykle přijde s písní a kapela na ní začne pracovat.
A na konci dne nebo den poté Adam přijde a řekne nám,
že jsme všichni strašní muzikanti, a měli bychom skončit.
A pak na tom znovu pracujeme, dokud nás nemá zase rád.
Jde jen o to, aby nás měl Adam rád.
Máš padáka.
Mám padáka. Je konec. Končím v kapele.
Když potkáte skutečného umělce,
je to člověk, který to chce ozvláštnit.
Chce, aby se posluchač nebo lidé, kteří mají autoritu, zamysleli.
A myslím, že to Adamovi jde velmi dobře.
Dělá to umělecky.
Není to agresivní, ale expresivní.
"Catapult“ startuje album tak,
jako by mě někdo vypustil do stratosféry. Pak začnu padat zpátky na zem
a nevím, jak si s tím poradit.
A samotný Recovering the Satellites
je o tom, že se zvednete poté, co jste spadli z nebe.
David a já žijeme zvláštními životy...
DAVID WILD SPISOVATEL
... které se navzájem protínají.
Výsledkem bylo, že randil s lidmi ze seriálu Přátelé,
já o nich napsal dvě knihy
a napsal jsem také úvodní článek
o seriálu Přátelé v Rolling Stone.
Adam je pohledný chlapík.
Působí tak trochu jako zlobr,
ale chlápek, který dokáže napsat takové texty...
Kdybych byl herečka, asi bych s ním chodil.
Když jsem potkal Jennifer Anistonovou,
mí přátelé mi lhali a její přátelé lhali jí.
Oběma nám řekli, že jsme do sebe zakoukaní.
Nic jsem o ní nevěděl.
Byl jsme zaneprázdněný.
Ve čtvrtek večer v osm hodin jsem se nedíval na televizi. Byl jsem na pódiu.
Šílené bylo, že to bylo epicentrum slávy a projekce v 90. letech.
V době první série seriálu Přátelé, když jsem o něm psal,
se mě všichni ptali, jestli je Jennifer Anistonová nezadaná.
Jako by měli šanci, protože televizní hvězdy přesně toto uměly.
Přijdou k vám domů a pomyslíte si:
"Jsou jako mí přátelé.“
Když jsme se připravovali na nahrávání,
měli jsme show ve Viper Room a pracovali jsme na různých materiálech.
Jen přišla na tu show.
Byla super, chytrá, zábavná, krásná.
Byl jsem z ní unešený. A zdálo se, že se jí líbím.
A tak randil s herečkami,
se kterými by podle všech rockových kritiků měl chodit.
A poté taky vstoupil do moderního věku celebrit,
zrovna, když začal být populární.
Byla to přesně ta doba,
kdy časopis Rolling Stone soutěžil s časopisem Us
ve světě popových celebrit.
A všechny naštval.
Vzpomínám si, jak jsem tu jednou byl s Jen a Adamem.
Adam zaparkoval svůj Karmann Ghia na ulici.
Nashromáždil se tam obří dav.
Všichni ti paparazziové natáčející videa byli děsiví.
Neviděli jste, že by Kurt Cobain
začal randit s někým, kdo hrál v Sabrině - Mladé Čarodějnici.
A myslím, že tím získal mínusové body
u trendy lidí a vyznavačů alternativního umění.
Pravdou ale je, že po tom nikomu nic není.
Během těch let, kdy jsem trávila s Adamem spoustu času,
byl hluboce zamilovaný, nejspíš čtyřikrát nebo pětkrát.
Velmi rychle se zamiloval.
MARY-LOUISE PARKEROVÁ HEREČKA
Mé vzpomínky na Adama jsou tak z 98 % platonické.
Možná i z 98,6 %.
Myslím, že bez několika těch přítelkyň by se obešel.
Velmi ráda bych jich několik z toho seznamu odstranila.
Tady máme dnešní seznam.
Když jsme nahrávali naše druhé album,
Recovering the Satellites, chodil s Courtney Coxovou.
Byla často s námi. Jezdila s námi i na turné autobusem.
Nalakovala mi nehty.
Opakovaně se objevují odkazy,
které naznačují, že byla onou "Opičkou“.
Byla dívkou, kterou viděl v nemocničním pokoji v "Long December“.
Ta deska je úzce spjatá s jejich vztahem.
Myslím, že to nebyl zrovna nejzdravější vztah.
Adam sám nebyl v té době zrovna zdravý.
Courtney byla asi mým nejdelším vztahem,
i když vlastně nevím...
zda jsme po většinu času byli vůbec spolu.
Byli jsme zcela odlišní lidé.
Zažili jsme spolu úžasné chvíle,
ale místy to bylo velmi těžké.
Prostě jsme nebyli na stejné notě.
Chápu to. Je těžké odolat slávě, ale může to být velmi ničivý prvek.
Myslím, že si uvědomil,
Že v určitou chvíli se z něj začalo stávat klišé.
Váš soukromý život by měl zůstat soukromý.
Svou veřejnou osobnost ukazujte v práci.
Pomůže vás to ochránit před věcmi, které vás můžou ranit,
nebo které jsou velmi osobní.
VH1 Storytellers byl v podstatě ekvivalent MTV Unplugged.
Storytellers bylo jiné v tom, že vám mělo vysvětlit,
o čem daná píseň je.
Někdy můžou být písničky i takhle banální.
Zdá se, že všichni, kteří mají úspěšnou desku,
napíší píseň o tom, jakými těžkostmi si procházejí.
Je někdy těžké přimět lidi, aby to pochopili a souhlasili s tím.
Řeknou si: "Je slavný, chudáček jeden.“
Je to zvláštní věc.
Naráz je svět zcela jiný.
Lidé s vámi jednají jinak.
Přizpůsobil jsem se, ale v jednom období to bylo velmi těžké.
Chtěli jsme všechny ty písně kompletně předělat.
Nahráli písně jako "Have You Seen Me Lately?“,
které jsou papírově velmi rockové.
Hraje kytara a potom klavír...
a je to prostě...
Ale když tu píseň rozložíme a zcela odhalíme její text,
zjistíme její základy a důvody, proč vůbec existuje.
Nemáte už žádný komfort řvoucí elektrické kytary,
která odvádí vaši pozornost od faktu,
že ta píseň je o zoufalství a tom být rockovou hvězdou.
"Have You Seen Me Lately?“ je plná vzteku.
To bylo poprvé v životě,
kdy jsem zažil, že existuju na víc než jednom místě najednou.
Žijete svůj vlastní život
a také tuto imaginární verzi, v jaké si vás lidé představují
a žijete v rádiu.
"Have You Seen Me Lately?“ je konkrétně o vztahu se slávou
a o vztahu lidí s vámi prostřednictvím slávy, vzteku a odmítání.
"Co si o mě myslíte teď, když jsem vás poslal do háje?“
Protože představa, že mi můžete říct jedinou věc,
kterou si o mně pamatujete v "Have You Seen Me Lately?“...
Už nejsem tímto člověkem.
"Have You Seen Me Lately?“ je naplněním proroctví,
temného proroctví písně "Mr. Jones“.
Jedna píseň byla predikcí a druhá vyvrcholením.
"Ano, stal jsem se slavným a vážně se mi to nelíbilo.
Ano, už ani sám sebe nepoznávám.
Nevím, kým jsem a nevíte to ani vy.
Myslíte, že to víte.
Viděli jste mě obálkách časopisů.
Viděli jste mě na MTV.
Viděli jste mě s tou a tou herečkou.
A myslíte si, že mě znáte, ale není to tak.
Řekněte mi jednu věc, kterou si o mně pamatujete.
Naše nové album se jmenuje Recovering the Satellites
a vychází 15. října.
Víte to dřív než všichni ostatní.
Tahle píseň se jmenuje "Walkaways.“
Byl jsem z toho velmi nadšený.
Měli jsme i intro.
Nebyli jsme už zcela neznámí.
Měli jsme jednu z nejprodávanějších desek na světě za poslední tři roky
a všichni si poslechnou to, co vydáme jako další.
Takže pokud bude deska dobrá, jsme v pohodě.
Neznámost byla to, čeho jste se báli, ne nesouhlasu.
Nebál jsem se toho, že by se lidem nelíbila.
Myslel jsem, že nahrajeme skvělou desku...
A to jsme taky udělali.
Augusta se prodalo tolik kopií.
Nejsem si přesně jistý kolik, ale asi šest nebo sedm milionů kopií.
A říkal jsem si: "Všech desek prodáme tolik.“
Myslel jsem, že i Satellitu prodáme sedm milionů,
nebo ještě víc, ale opak byl pravdou.
CD COUNTING CROWS JE SOLIDNÍ ALE SAMOLIBÉ
V době, kdy bylo vydáno, mu nikdo nevěnoval žádnou pozornost.
Nebo ho zavrhli, protože se jim nelíbilo.
Je skvělým, jemným umělcem.
I když navenek působí tvrdě, musíte s ním zacházet v rukavičkách.
Je skvělým textařem a zpěvákem.
Pokud mu řeknete ve vašem časopisu, že je mizerný,
ovlivní ho to.
JAK ÚSPĚCH ZKAZIL ADAMA DURITZE
Díky. Dobrou noc. Opatrujte se.
Na cestách jsem býval skleslý.
Přicházely mizerné recenze.
Vlastně nebyly ani tak mizerné, spíše o nás vůbec nemluvili.
Radši psali o tom, s kým jsem chodil
a o věcech, které neměly s hudbou nic společného.
Adamovi kritika vadila. Byl citlivý.
Je to citlivý parchant.
Recovering Satellites vyhrávalo ceny.
Prodaly se asi dva miliony kusů, což je daleko
od úspěchu August and Everything After.
Ale prodat dva miliony desek v roce 1996 jako vaše druhé album...
... i přes všechny ty negativní reakce v tomto prostředí,
kde vás začínají všichni nenávidět proto, že jste příliš úspěšní.
NAŘÍKÁNÍ NAD ÚSPĚCHEM
To je skoro ještě působivější, než prodat sedm milionů desek
z ničeho nic.
Pro některé lidi Recovering the Satellites,
jejich druhá deska, byla tak trochu prokletím,
i když je to dobré album, které bylo svým způsobem úspěšné.
Je to skvělá deska.
V té době mě to velmi zdrtilo.
Velmi tvrdě jsem na ní dřel.
V té době jsem na tom také byl po psychické stránce velmi špatně.
Myslel jsem, že to je naše poslední deska.
Prohrával jsem ten boj, ať už byl s kýmkoliv
a šlo to se mnou z kopce.
Trvalo mu roky, než se ze své diagnózy vzpamatoval.
Já to cítil tak, že pokud potřebuje zrušit koncert,
je to na prd z finančního hlediska,
ale pokud díky tomu zvládne zbytek turné, nevadí mi to.
Pokud bychom museli zrušit zbytek turné, protože už to dál nezvládá, pochopím to.
Ať si vezme nějaký čas volno.
Nebylo jasné, co přesně potřebuje...
když to bylo špatné, což se občas stalo.
Doktor mu řekl, že musí jít do léčebny, aby se zbavil závislosti na lécích.
Na lécích, které měl předepsané.
A on řekl: "Ne“ a zamluvil další turné.
A absolvovali jsme celé turné, zatímco vysazoval ty léky.
Šílel z toho. Bylo to těžké.
V té době jsem hodně bojoval se svou duševní nemocí.
Táhlo mě to dolů.
Měl jsem problém se toho zbavit.
Mé písně jsou především o tom,
že se alespoň snažíte něco cítit,
zatímco všechno ostatní kolem vás se vás snaží otupit,
utlumit vaše pocity.
To je asi hlavní poselství.
Nemyslím si, že je vůbec možné, abych byl šťastný.
Nejsem si jistý, že je to v tomhle světě možné.
V jedné chvíli, když jsem stále žil v L.A.,
jsem se začal naprosto hroutit a začal jsem se řezat.
Nejhorší na tom bylo, že jsem se pořezal
a zdálo se, že to opravdu funguje.
Částečně to ulevilo mé bolesti.
A tak jsem se pořezal ještě víc, protože mi po tom bylo líp.
Přemýšlel jsem o té logice a došlo mi, že není zrovna dobrá.
Byl jsem dost při smyslech na to, abych řekl:
"Měl bych dělat něco produktivního, ale nedělám.“
Zavolal jsem lékaře a řekl jsem:
"Mám momentálně problém.“
A sám jsem nastoupil do lékařského střediska UCLA.
A v den, kdy jsem tam nastoupil, odtud zrovna odcházela Mariah Careyová.
V novinách si z ní dělali všichni legraci.
Nechovali se k ní s respektem a neměli k ní žádné sympatie.
Dělali si z ní jen legraci.
To mě jen ujistilo v tom,
že o tom nebudu v tisku mluvit, zatímco tam budu.
Nemohl jsem to ale ovlivnit.
Už na mě v minulosti útočili takovým způsobem,
že jsem věděl, že těm lidem nemůžu nic říct.
Nejdříve o tom nemůžete mluvit.
Prostě nemůžete.
Myslím, že duševní nemoci jsou v tomto světě velmi rozšířené,
protože všichni přemýšlejí jinak.
A čím víc víme o tom, jak náš mozek pracuje,
tím na tom budeme líp.
Věděli jsme, že Adam trpí chronickou nespavostí.
Nebylo to tak, že by nemluvil o svém duševním zdraví.
Otevřeně říkal, že je ohledně toho zranitelný,
ale neměl...
Nikdo z nás se ho na to nechtěl ptát.
Získat takto rychle takovou pozornost, myslím, že je to skoro jako...
kdybyste hodili bombu do svého mozku a řekli:
"Doufám, že vám to nakonec vyjde.“
ADAMOVI BYLA NAKONEC DIAGNOSTIKOVÁNA DISOCIATIVNÍ PORUCHA
KTERÁ SE PROJEVUJE ODOSOBNĚNÍM.
ZAHRNUJE VÝPADKY MEZI MYŠLENKAMI,
VZPOMÍNKAMI, POCITY, OKOLÍM A TOTOŽNOSTÍ.
Myslím, že mi velmi pomohlo, když mě konečně diagnostikovali.
Lékař řekl: "Tyto léky jsou nejspíš pro vás nevhodné.
Vyměníme je.
Tohle se skutečně děje.“
Konečně tu bylo něco, co moje symptomy vysvětlovalo.
Nezbavil jsem se toho, ale vím, jak dýchat a nepanikařit.
Vím, jak si s tím poradit a žít s tím.
Vygradovalo to a začal na sobě pracovat.
Viděl sám sebe na dně a podařilo se mu z toho dostat.
To bylo nejlepší, co kdy udělal.
A to jak, jak se dokázal zlepšit a kolik práce tomu věnoval...
smekám před ním.
Snažím se na to nemyslet.
Když pracujeme, vůbec na to nemyslím.
Myslím na to, když nepracujeme.
Rozhodně mi to ztížilo život.
Stanete se terčem veřejného posměchu.
Všichni vtipkují na váš účet, i když to nemyslí nijak osobně.
"COUNTING CROWS MUSÍ ZEMŘÍT“ DOWN BY LAW
Znáte skupinu jménem "Counting Crows“?
Jejich frontmanem je tahle věc zvaná Adam Duritz.
Vypadá jako vyhořelý Bob,
který měl sex se strašákem.
Nemají šanci proti mému frontmanovi z Counting Crows, Adamovi Duritzovi,
tedy jeho albino verzi.
Někdo napsal v roce 2003:
"Potom, co si uvědomil,
že nikdy nebude sexy idolem jako Enrique Iglesias,
frontman skupiny, Adam Duritz,
se rozhodl jít zcela jinou cestou.
Začal vypadat jako bosý řidič autobusu s chobotnicí na hlavě.“
Takovou show bych chtěl vidět.
Radši bych šel na ni než na Enriquea Iglesiase.
"Adam Duritz je jako uzlíček nervů spojený s hlasivkami.“
To je positivní.
"Vřískající, chvějící se, vyprahlý, bodavý.
Zpěvák skupiny Counting Crows
nikdy nezažil bolest, kterou by nechtěl vyjádřit tím,
že otevře ústa a nechá ji vyletět ven.“
Bral by to jako negativní recenzi, ale já to vidím jako projev vášně.
Takže srát na tyhle recenze.
Tohle začal být populární humor.
Stane se z vás chodící vtip.
Byli jsme jako boxovací pytel.
Ale proč? Proč myslíte, že se to stalo?
Nemám tušení.
Očividně jsme naštvali spoustu lidí.
A možná jsem za to mohl já, když jsem všechny posílal do háje,
když jsme nedělali věci, které si přáli.
Podle mě je vtip nevhodný, když vychází z hněvu nebo žárlivosti.
Když ale vychází z citu, nemá žádné hranice.
Pokud mám někoho rád a napíšu recenzi jako fanoušek,
je to v pořádku.
Ale když záměr nevychází z citu, stane se z něj nevhodný vtip.
Mohl bych si z Adama dělat legraci celý den.
Vím, že ho mám rád.
Proto mám rád jejich hudbu.
Jsou jako Dave Matthews Band bez těch složitých kytarových částí.
Miluju Counting Crows. Patří k tomu nejlepšímu,
co můžete na CVS ve tři ráno slyšet.
Viděli jste někdy Tichého muže?
Film od Johna Forda s Johnem Waynem?
Je to bývalý boxer, který se vrací do Irska,
kde chce žít ve svém domě, kde se narodil.
Dostane se do hádky s majitelem pozemku,
který na něj začne být naštvaný.
Řekne své pravé ruce, takovému malému chytrákovi,
aby si zapsal jeho jméno.
Zapiš si jméno "Sean Thornton.“
"Zapsal sis to?“ "Ano“.
A teď ho přeškrtni.
A bude to mít spočítané.
Vždycky to říká. "Teď ho přeškrtni.“
Mám si zapisovat jména a přeškrtávat je?
Mám na práci lepší věci.
Přijde mi to jako ztráta času.
Ale je to skvělá scéna. Celý film je skvělý.
Rád hraju.
Rád tohle dělám.
Je to jediná věc, kterou mám skutečně rád.
Neměl jsem ve svém životě kromě hudby nic.
Ale pravdou je, že už nežiju tak jako předtím.
Je pro mě velmi důležité být kreativní a psát písně.
Ale už nežiju tak, že bych se utápěl doma v depresi
a nedělal nic jiného kromě psaní textů.
Zrovna jsem zažil velmi děsivou disociativní osamělost.
A pak jsem měl své písně,
které pro mě představovaly spojení se světem.
Potkala jsem Adama v roce 2017.
Byl okouzlující, trochu stydlivý a úžasně milý.
ZOE MINTZOVÁ ADAMOVA PARTNERKA
Šli jsme spolu na večeři a od té doby jsme spolu.
Jsem vůči Adamovi velmi ochranářská.
Už se mi stalo, že se na mě lidé spoléhali co se týče jejich štěstí,
ale Adam není závislý na mě ani na nikom jiném.
Myslím, že ty dredy byly jednou z věcí, které lidé nerozuměli
a nejspíš sehrály úlohu v tom, jak na něj veřejnost reagovala.
Myslím, že ho zesměšňovali a média na něj byla fixovaná:
"Ten chlápek s dredy randí s touhle krásnou ženou.
Co to má být?“
Takže když jsme spolu začali chodit, měl dredy
a měla jsem pocit, že ať už předtím znamenaly cokoliv,
nyní představují spíše něco jako štít.
Jako by byly určitou bariérou
a pokud se mně přes ní podaří dostat a uvidím jeho tvář...
Prostě miluju jeho tvář. Má krásné oči a ten nejkrásnější úsměv, který znám.
A vždycky jsem...
ho něžně podporovala, že by možná mohl zkusit...
ty dredy shodit.
Byla jsem šokovaná a měla jsem z něj velkou radost,
protože byl šťastný.
Byl připravený na novou éru.
Byl připravený stát se novou verzí sebe sama,
která bude možná více odhalená.
Byla jsem z toho nadšená.
Druhá deska byla za mě nejlepší.
Recovering the Satellites, vzpomínám si, že jsem ji poprvé slyšel
v bratrově pokoji.
Nevěděl jsem, co to je.
Zněla jinak než ta první.
Zvukově zněla zcela jinak.
Má v sobě drsnost, která mě oslovuje.
I v této fázi se díky ní cítím mladý a nadšený do hudby.
Je to jedna z desek, kterou si stále poslechnu, když tohle potřebuju cítit.
Ty písně jsou bezkonkurenční a všechny jsou konzistentní
od první desky až po...
SEÁN BARNA HUDEBNÍK
... kterou vydali nedávno.
Nemohl jsem uvěřit, že někdo dokáže takto skvěle vyjádřit emoce.
Změnilo mi to život. Díky ní jsem se stal textařem.
Kapele, jako je ta naše, to dalo spoustu vhledu a odvahy...
... že se nemusíme psát ty nejrychlejší a nejhlučnější písně.
Je třeba psát odlišné písně.
Můžou být tiché, pomalé a srdečné.
Upřímnost není mrtvá.
Vážnost vás nezabije.
Nemusí to být ironické, ale musí to být poetické.
Nevadilo mu být naprosto otevřený a zranitelný.
Řekl vám, jak špatně se cítí, což bylo bezva.
Lidé, kterým se líbila první deska,
si možná nekoupili Recovering the Satellites.
Anebo si ji koupili, ale nikdo nepřestal mít rád jeho písně.
Pořád byli v rádiu.
Tak se na to podíváme.
Nahrajeme "A Long December.“
- Jsi sám? - Jo.
Dobře.
Připravený?
Takže tohle je přídavek.
Adamův talent je mnohem důležitější
než být trendy, což je každodenní věc.
Srát na to, co je trendy.
Je spousta lidí, kteří v 90. letech dostávali horší recenze než Adam,
a dnes už je nikdo neposlouchá.
Nezískali si své místo v srdcích několika generací.
S tím, co vím teď, řekl bych, že pokud zpíváte od srdce
a o tom, o čem skutečně chcete zpívat, nic dalšího řešit nemusíte.
Každý bude na vaši hudbu jinak reagovat
a někteří, co ji dnes nenávidí, ji budou zítra milovat.
A nejlepší hudba Counting Crows podle mě neřeší, co si ostatní lidé myslí.
Prostě vyjadřuje svou nebo jejich zkušenost.
Je to bratrství a sesterství
podivných lidí, se kterými mám tuhle věc společnou.
Bereme věci z našeho každodenního života
a přetváříme je na podivné věci,
které se rýmují a prostřednictvím nich vyjadřujeme, čím si procházíme.
RECOVERING THE SATELLITES ZÍSKALO V USA DVOJITOU PLATINOVOU DESKU
COUNTING CROWS VYDALI OSM STUDIOVÝCH ALB
A CELOSVĚTOVĚ PRODALI 25 MILIONŮ DESEK.
JEJICH POSLEDNÍ ALBUM,
POKRAČUJE V JEJICH TYPICKÉM ODKAZU.
Stále jsem posedlý hudbou.
Není pro mě jen způsob, jakým vyjadřuju své pocity.
Je to místo, ve kterém žiju a miluju to.
Překlad titulků: Peter Gejdoš