Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
ЕЙМИ СКОТ РЕЖИСЬОР
Въпреки над 30 години огромен успех,
"Каунтинг Кроус" остава
една от най-поляризиращите групи в историята на рока.
В този филм се съсредоточих
върху първите два албума на "Каунтинг Кроус",
защото исках да проследя корените
на това, което вдъхнови толкова много обожание,
както и толкова много язвителни коментари.
МУЗИКАЛНА КУТИЯ
Много от песните ми са за трудни моменти в живота на хората,
но почти винаги са някак пропити с представата за надежда.
Знам, че съм от хората, които мислят как нещата са безнадеждни в много случаи,
особено когато бях по-млад.
Защото на всичкото отгоре,
каквито и трудности да преживявах,
имах психично заболяване, което беше много...
Не разбирах какво е, не знаех какво се случва,
а просто знаех, че е трудно да се живее с това.
Защото как можеш...
Как да правиш стъпки към надеждата,
когато не можеш да спиш
и не можеш да мислиш ясно? И тогава изведнъж
се оказваш пред очите на света.
И беше страхотно как изведнъж имах кариера.
С нея дойдоха какви ли не неща, които бяха адски трудни.
Тези песни ме накараха да променя цялата си личност.
Затова означават всичко за мен.
Благодарен съм, че я имаше тази група,
тази лирична откровеност, където просто да казваш как се чувстваш.
За това е нужна много смелост
и като творец може да отнесеш много критики за такова нещо.
Той започна силно с песен за желанието да стане рок звезда
точно в онзи момент от историята на рока,
когато не трябваше да признаваш, че искаш да станеш рок звезда.
Бяхме на един светофар
и децата в една кола започнаха да крещят "Каунтинг Кроус" са боклук!".
Когато се прочуеш, вече не можеш да правиш каквото си правил преди
и се изолираш.
Ако вътрешният ти критик е силен като моя и като този на Адам,
неизбежно минаваш през периоди,
в които буквално не се харесваш.
Никой не те подготвя за това какво става, когато първият ти албум избухне.
Мистър Джоунс. Между другото, кой е Мистър Джоунс?
Разбрахме ли изобщо? Джеймс Ърл Джоунс ли?
Алекс Джоунс? Индиана Джоунс?
Джоунсовци колкото искаш, та ако можете да ми помогнете да разбера...
Кой беше Мистър Джоунс, дявол да го вземе?
COUNTING CROWS - ВИЖДАЛИ ЛИ СТЕ МЕ НАПОСЛЕДЪК?
Ботушите ми в кадър ли са? - Да.
Добре, защото са страхотни.
АДАМ ДУРИЦ "КАУНТИНГ КРОУС"
Преместихме се в Бъркли, после в Оукланд, след това обратно в Бъркли.
За първи път бях в група,
пишех песни и я ръководех.
Това си беше трудно.
Бях стигнал до момента да измисля име на групата.
Имах един тефтер с две колони с имена,
около 60 на брой. Всичките бяха ужасни.
Имаше едно "Птичи кръг" и едно "Маймунска градина",
или пък беше обратното.
Гледах една касета с Мери-Луиз Паркър.
Беше ми като стар приятел.
Казваше се "Признаци на живот".
Бяха много луди години. Тъкмо бях завършила първия си филм.
МЕРИ-ЛУИЗ ПАРКЪР АКТРИСА
В него участват Бо Бриджес, Винс Д'Онофрио,
Кевин О'Конър.
И има една сцена, в която Винс и Кевин
стоят на един хълм и се опитват да измислят
какво да правят с остатъка от живота си
и едно ято гарвани излита. И Винс казва...
Как беше стихчето за гарваните?
Какво стихче?
Което се казва, когато видиш гарвани.
Гарвани? - Да.
Кевин казва "Май се брояха кучета".
Не, не кучета. Гарвани са.
Майка ми викаше така - "Броя гарваните".
Откъснах листчето от тефтера
и го хвърлих в камината на родителите ми.
Реших, че това ще ни е името.
Веднага ми казаха, че е ужасно име.
Всички имена на групи са ужасни, докато не станат яки.
"ДЪ ХИМАЛАЯНС" 1991
Свиреше в някаква заличка в Бъркли
и с Адам започнахме да се караме за албуми.
Харесвах "Кан" или "Кептън Бийфхарт"...
ДЕЙВИД ИМЕРГЛЮК КИТАРИСТ
...a той говореше за Брус Спрингстийн.
Аз му казах "Не членувам в тая църква",
а той вика "Как така?". Няколко дни по-късно
някой почука на вратата на апартамента ми
в Бъркли около 11:00 сутринта.
Отварям и гледам - "А, онзи Адам".
Носеше една купчина албуми.
Цялата подредена дискография на Брус Спрингстийн,
която беше купил втора ръка от "Амеба Рекърдс".
И ми казва "Ето, за теб са.
После ще говорим." Представяте си го.
Аз само си казах "Този много ми харесва".
Имерглюк беше малко...
ДЕЙВИД БРАЙСЪН КИТАРИСТ
"Да видим дали ще се разбирате."
И се разбрахме. Паснахме си от първия момент.
Когато решихме да запишем нещо, отидохме в студиото му.
Дейв имаше едно малко 16-канално звукозаписно студио
на име "Танцуващото куче".
Този проект за запис се превърна в страхотно демо.
Дейв беше добър звукоинженер...
ЧАРЛИ ГИЛИНГЪМ КЛАВИРИСТ
...и си звучеше като албум.
1. Мистър Джоунс 2. ПЛИТКИ ДНИ
Тогава пишехме "Август".
Така де, Адам написа песните,
но аз допринесох и написах някои преходи и други.
Така че като казвам "ние", все пак имам предвид "той".
Намерихме един човек - Алън Ленард.
Оказа се, че е важна клечка. Беше адвокатът на Том Пети
и той представляваше "Уорнър Чапъл Пъблишинг".
Каза да му пратим касета.
Демото трябва да е от една песен, може би две, най-много три.
А ние му изпратихме 14 или 15 песни.
Реакцията му беше като на всеки друг,
получил демо с 15 песни - "Пълни простаци".
Алън каза "Дано да е добро, защото ще го пусна за 30 секунди."
Но когато започнеш да слушаш, половината от първия албум е там.
Заедно с няколко песни, които не съм си представял
за първия албум, но бяха хубави и запомнящи се.
След 30 секунди не го изхвърли, а ни се обади.
Нощта, когато го получи, ми се обади.
"Ей, боже, много се вълнувам. Искам да работя с вас.
Само да го дослушам. До после." Щрак.
После пак звънна. "Аз съм Алън Ленард.
Онзи адвокат. Пратихте ми касетата.
"Да. Разбира се."
И този адвокат го предаде на шефовете на звукозаписни компании
и всички си го копираха...
МАТ МАЛИ БИВШ БАСИСТ И КИЙБОРДИСТ
...и се оказа едно от любимите им демота, които си раздаваха.
Получихме предложения от всички възможни компании.
После започна наддаване.
ГЕФЕН РЕКЪРДС
"Гефен" ни предложиха пълна творческа свобода
и по-висок процент за правата.
Разменихме всичките пари за това.
Ама всичките.
В "Гефен" бяха и "Нирвана", нали?
"Гефен" беше авангардът на това, което сега
беше новото, готиното, трайното и важното нещо.
РОБ ХАРВИЛА ИСТОРИК
Ако по това време хипотетично сте били на 14 години,
"Нирвана" промени всичко.
Един ден слушах "Пойзън" и "Деф Лепърд",
а на следващия вече не.
Тогава официално започнаха 90-те години.
По онова време живеех в къщата на родителите си,
и малко им късах сърцата.
Бях готов просто да си намеря някаква работа
и просто се опитам някак да си изкарвам прехраната.
Имах друга кариера в софтуерната индустрия.
Исках да стана академик.
Изследовател в областта на изкуствения интелект.
Откакто бях на 12, знаех, че искам да свиря в група.
Нямах представа колко невъзможно беше да успея.
Изведнъж имахме договор с голяма компания.
Едни пухкави зубъри във фолк рок група от Бъркли Хилс.
Как ще продаваме милиони албуми?
Предполагах, че ще запишем албум.
Може би ще идем на турне с всички в един микробус
и после ще се приберем вкъщи.
Групата ще се разпадне. Договорът ни ще се разпадне.
Има един момент, все едно си Уили Койота,
който лети,
докато някой каже "Не можеш да летиш".
Той казва "Не мога ли?" и пада като камък.
Чувствах се като рок звезда. Просто мога да го направя.
Когато отидохме да запишем първия албум,
казах на хората в офиса ми
"пазете ми мястото". Защото си мислех,
че ще отнеме четири месеца и ще се върна на работа.
Но не стана така.
Наехме една къща в планината.
Мисля, че сега е швейцарското консулство.
Беше идеална. Имаше една голяма стая, в която можехме да записваме.
Т-БОУН БЪРНЕТ ПРОДУЦЕНТ
Т-Боун е един от най-големите продуценти.
Извадихме късмет с него.
Първо, казва се Т-Боун Бърнет,
което според мен е около 75 процента от авторитета му,
от величието му.
Да кажеш "Това е нашият продуцент Т-Боун."
Ами да.
Играехме много покер. Т-Боун обичаше покера.
И имаше може би един от първите масажни столове,
които някога съм виждал.
Т-Боун все седеше на този стол и все говореше по телефона.
"Много добре се справяш. Продължавай в тоя дух.
Просто продължавай. Много е добро."
Да, да, да.
Каза "Направихме демо, което звучи като албум.
Сега трябва да направите албум, който да звучи като демо."
Докато правехме първия си албум,
все още бяхме в режим на откриване,
опитвахме се да разберем кои сме.
Реших, че трябва да се съберем в кръг
и да се слушаме взаимно, и да се научим да свирим като група.
Накарах всички...
да се променят.
Дейв Брайсън свиреше на китара като в "Стоун Роузес".
Имаше много ефекти и ги махнахме всичките.
Мат свиреше на бас без прагове.
Накарахме го да си купи стар "Хофнър" и стар "Вокс".
Чарли свиреше на синтезатора,
но казахме: "За този албум - само пиано и В3"
Като музиканти...
Ще кажа само, че не бях готов за това.
И когато записвахме първия албум, бях уплашен до смърт.
Не бях сигурен, че ще успея да направя това,
което албумът заслужаваше, или това, от което имаше нужда.
Всъщност бях сигурен, че не мога.
Направих живота на всички непоносим.
Мисля, че в някакъв момент всички членове напуснаха,
докато създавахме албума.
Преходът беше труден.
Преминавахме от партньорство 50/50
до това Адам да командва.
Спомням си, когато ми каза,
че това е новият световен ред
и дълго и упорито мислих дали да се откажа.
Наистина си мислех... Може ли да псувам?
Разбира се. - "Майната му. Майната му."
Представете си, че работите цял живот,
за да подпишете договор.
Накрая подписвате, защото сте толкова добра група,
и водачът казва "Страхотно е, но всичко, което правите, е грешно
и ще трябва да променим всичко."
Човек ще си каже "тоя е луд".
Но след като спрях
да се самосъжалявам, си казах
"Дай да видим докъде ще стигнем".
В студиото той редовно имаше много неприятни моменти,
когато не знаеше как да изрази какво иска
и не му харесваше как са нещата.
Трябваше да се усеща по даден начин.
Не знаех как да кажа на хората какво не беше наред.
Просто знаех как трябва да се усеща и не бях много добър в това.
И не знаех как да кажа на хората
да бъдат "Каунтинг Кроус".
Мисля, че мога да го кажа, защото аз съм същата.
Когато е в процес на създаване,
не е най-приятният човек.
Защото се стреми към нещо, което да надхвърли очакванията му.
Иска то да го изненада.
Да е по-добро, отколкото може да си представи.
И неуморно ще преследва тази цел.
Не всички са такива.
Прекарах живота си в рокендрола.
Цял живот съм била в групи.
И като фронтмен
трябва да се свържеш с групата си...
СИНДИ ЛАУПЪР МУЗИКАНТ
...и това да мине през теб.
Адам взе цялата тази тревога, която изпитваше,
и я надмогна чрез музиката.
Той не харесва излъсканата музика.
Изглаждането влошава нещата.
Трябва да насочиш чувствата си и инструментите към нещо,
което не е излъскано. Излиза сурово,
въпреки че е 109-ият запис.
Трябваше да го направим истинско.
Трябваше да боли.
Исках песен като "Идеални сини сгради"
да бъде като да имаш нервен срив.
И на практика имах такъв.
В Адам има някаква неуверена близост,
където усещаш, че слушаш
или гледаш как някой успява да превъзмогне нещо.
И е малко като дневник,
като вътрешна борба,
едно терапевтично усещане,
което можете да получите от него и да споделите с него,
ако се настроите на тази вълна.
Започнах да пиша песни, когато бях на около 18.
Даде ми място да изразя себе си. Това цял живот ми липсваше.
Винаги съм чувствал, че в мен има много неща.
Не изглежда да се проявяват или появяват във всички останали неща,
които правя от малък.
Това е като едни място, където отивам там, за да говоря
за всички тези неща в себе си.
Сякаш живея тук и това е мястото, където отивам,
където мога да изразя всичко, което чувствам.
Знаете ли, част от дисоциативното поведение е,
че живееш по-далеч от нещата.
Светът често изглежда като филм, който гледаш.
Така че в известен смисъл си по-далеч от живота си.
Хубавото на това да пишеш песни е, че можеш да изразиш най-различни неща,
вместо да...
Една сутрин, когато бях на 21, взех една много голяма чаша
напълних я с вода и я изпих.
И си помислих "Я, чувствам се много странно.
Чувствам се различно.
Все едно съм на ЛСД."
И се чувствах така за следващата
година, година и половина.
Беше денонощен ужас.
Всяка сутрин се събуждах и в началото ме беше страх да отворя очи.
Наистина исках да свършва вече, но това така и не стана.
Продължаваше без край.
Тогава започнах да си мисля,
че нещо никак не ми е наред психически, защото това няма нищо общо с наркотиците.
Просто се случва."
Тогава започнах да приемам лекарства,
предписани от лекар, защото дори не знаех как да живея.
Беше адски страшно и не спираше.
Докато правехме първия албум,
получих телефонно обаждане от мениджъра си, който каза "Здрасти,
Ван Морисън няма да свири в Залата на славата.
Ще го впишат, но няма да дойде.
Роби Робъртсън беше музикален директор.
И той каза "Знам една група.
Сега записват албум. Ще са идеални."
Залата на славата на рокендрола е създадена, за да изключва хора.
Всяка година има "Ще пуснем тези да влязат,
но не и онези." Има йерархия.
Има си начин да влезеш и да те приемат.
Представям си как Роби Робъртсън казва "Дами и господа, тези момчета"
и "Каунтинг Кроус" излизат, и никой не знае кои са.
Спомням си, когато отидохме да свирим.
Имах една глупава шапка, казваха се "мамбо чорап".
Като шапка с дълъг край, който се прибира в себе си отзад
с едно въженце.
Не знам защо ми е на главата, но е там.
И бях с едно голямо и тежко палто.
На сцената се чувствам напълно объркан.
И първият път, когато виквам "По-силно!",
По-силно.
Отмятам глава назад и шапката ми хвръква
от тила, обаче я хващам.
Имам достатъчно разум, за да я хващам всеки път,
но не достатъчно, за да си я сложа нормално
или да я хвърля.
И така през цялата песен
тя ми обикаля главата в различни посоки, ту напред, ту назад.
Само пада и се върти.
Но свирихме супер, беше супер.
Мисля, че и до днес сме единствената неизвестна група,
която е свирила в Залата на славата на рокендрола.
Просто един ден чух,
че Чарли напуска всичките си групи и ще свири само в една.
Викам си "Щура работа".
ДАН ВИКРИ КИТАРИСТ
Защо ще прави такова нещо?
Отидох да ги видя в "Парадайс Лаундж",
и докато слушах песните, докато слушах Адам,
като гледах как е на сцената, само си мислех
"Чарли, ако някога ви потрябва още един китарист,
ще се радвам да свиря с вас, момчета."
Взех си албума през уикенда.
Пуснах го в къщата на родителите ми
и майка ми извика от кухнята
"Този много мрънка".
Така започна всичко.
Ето ни и нас. Мастър Т в компанията на...
"Каунтинг Кроус".
Как сте, хора? - Здрасти.
Момчета, представете се на хората.
Аз съм Чарли.
Здравейте. - Аз съм Адам.
Добър ви ден. Това е Дан.
Приятно ми е. - Така.
От колко време имаш дредове?
Около една година.
Година? - Да.
Свеж вид.
Често съм се поглеждал в огледалото
и съм се чувствал сякаш не съм аз.
Имаше моменти, когато беше по-неприятно,
но просто не изглеждаше добре.
Не беше така, както се чувствах.
Това, което виждах, не бях аз.
Не се чувствах така, както се чувствах,
когато си виждах лицето в огледалото. Просто не се усещах.
Но когато си направих дредове, стана.
Беше сякаш за пръв път изобщо се разпознах.
И след това прекарах...
27, 28 години с дредове.
И просто...
се научих да бъда себе си.
Как така? Просто ми се стори...
Стори ми се шантаво.
Защо му беше да го прави?
Но леле боже,
това стана огромна част от личността му
и тогава изглеждаше страхотно.
Но шокът беше голям. "Ти сериозно ли?"
"Натам ли сме тръгнали? Добре."
Купих един от дредовете му от Ибей.
КРИС МАРТИН КОЛДПЛЕЙ
Засадих го и се надявам да поникне още един Адам Дюриц.
Познавам го отдавна.
Срещнахме се преди 20 години в парка "Уошингтън Скуеър".
Мислех, че е Ани ДиФранко и започнах да го свалям.
ДЖЕФ РОС КОМИК
Защо ме поканихте?
Само ще се майтапя с "Каунтинг Кроус" през цялото време. Това ли искате?
Когато "Каунтинг Кроус" изгряха, аз бях сценарист в Ем Ти Ви.
Работех на "Бродуей" 1515.
Ем Ти Ви беше мястото. Трябваше да си в Ем Ти Ви, за да успееш.
Ем Ти Ви ти казваше какво е готино. Ем Ти Ви ти казваше кой си.
Може си повече за "Рап по Ем Ти Ви",
или пък си за "Балът за куфеене",
а може и да си за "120 минути".
"120 минути" беше инди шоу всяка неделя
от полунощ до 2:00 през нощта.
"Гефен" получи обаждане от Ем Ти Ви
да ги питат: "Къде е видеото за "Каунтинг Кроус"?"
"Гефен" попитаха "За коя песен?"
Хората от Ем Ти Ви казаха
"Какво ви прихвана? Как така коя песен? Това е вашият албум.
Хитът "Мистър Джоунс", как коя?"
"А, добре, ще го направим."
Моите мениджъри имаха една гениална идея.
Нищо не се публикува
между Коледа и Нова година.
Тази седмица няма класации, затова не издават нищо.
Няма песни, няма албуми.
Защото няма да влезе в никоя класация.
И им хрумна, че точно тогава никой не праща на Ем Ти Ви.
И ако ние им го изпратим тогава,
със сигурност ще го пуснат в "120 минути".
Аз съм Чарли. - Аз съм Мат.
Аз съм Адам.
И ние сме... - Да. Ние сме...
"Каунтинг Кроус". - Да.
Бях пуснала Ем Ти Ви и чух онзи риф в началото.
И си казах: "А, това е Адам. Това ще е Адам."
Рок звездите от началото на 90-те години ме научиха,
какво значи да си рок звезда и какво е усещането.
И ми казаха, че е ужасно.
Трент Резнър държи микрофона с две ръце.
"Главата ми е толкова тежка от бремето
на славата ми в рока." Това е Трент Резнър.
Докато "Мистър Джоунс" е така.
Той разбира, че това, което иска,
вероятно ще го унищожи.
Мракът в тази песен е съвсем очевиден
и е само малко помрачен от подскачането по време на изпълнението.
"Мистър Джоунс" е за мечтата да бъдеш рок звезда,
но и за това как няма да се получи така, както си мислиш.
Когато повтаря "Когато всички ме обичат,
никога няма да съм сам",
знаеш, че не е така
и не става въпрос само за мечти,
а и за празнотата в това.
Която не обезсмисля мечтата.
Мечтата е чудесна, но нищо не решава всички проблеми,
точно както да си рок звезда не решава всички проблеми.
Трябва сам да си оправиш нещата.
Късметът беше, че някъде през есента
подгрявахме в "Ървинг Плаза" на "Кракър"
и стана страхотно шоу.
И ни избутаха обратно на сцената, за да направим бис
като подгряващи - това просто не се случва.
В публиката онази вечер беше Марси Клайн, дъщерята на Калвин Клайн,
която беше агентът на "Събота вечер на живо".
Обадиха се дали искаме да сме в шоуто.
Казаха "Първо "Мистър Джоунс", а след това може би "Някъде тук".
Но и двете трябва да се скъсят."
Има две песни в шоуто
и разликата в зрителите между едната и другата е огромна.
Много исках да направя "Някъде тук" и да е цялата песен,
и мислех, че това е нещото, което ще ни представи пред хората.
"Мистър Джоунс" е страхотна песен,
но много прилича на много други песни.
"Някъде тук" не прилича на нищо друго.
Не бяха съгласни. Искаха да пуснем хита.
Накрая се съгласиха.
ДНЕВНИКЪТ НА ДЕЙВИД 1994
Можем да изсвирим "Някъде тук", а после "Мистър Джоунс",
като и двете в пълен вариант.
Правиш репетиция, после чакаш
и не напускаш сградата. Бях толкова развълнуван,
че не можех да се отпусна, не можех да погледна никого в очите.
Дотогава не бяха ни давали по телевизията.
Всички изглеждаха като огромни известни личности.
Още щом пристигнахме, казаха "А, между другото,
само за да изясним графика, всъщност преразгледахме тези неща
и първо ще свирите "Мистър Джоунс",
а "Някъде тук" ще е втората песен.
И...
Ще трябва да отрежете по около минута до минута и половина от всяка песен.
Всичко, за което се разбрахме, отиде на боклука.
А аз казах: "Не, разбрахме се. Обещахте ни това."
Те казаха: "Да, нищо не можем да направим.
Просто в телевизията е така."
А аз казах "Не".
Адам просто каза "Не, няма да го направим."
И заплашваше да си тръгне.
За което си трябва смелост, като се има предвид,
че всеки би умрял, за да получи шанс в "Събота вечер на живо".
Това е най-важният момент в живота ни. И трябва да го направим както трябва.
Иначе не искам да го правя.
Не си представям, че всички са мислили, че е добра идея да се караме за това.
Тук подкрепям Адам. Не го обвинявам.
Но през годините, когато е правил това,
той е ядосал много хора.
Той отговаря за групата и взема решенията.
Не се съветва с никого.
Така си действа.
Една причина да сме заедно толкова време
е защото всички ние го приемаме. Да. Няма проблем.
Понякога има, но в повечето случаи няма.
Дами и господа, "Каунтинг Кроус".
Лесно е да загубиш концентрация и изведнъж да зациклиш.
А записът остава и ще бъде пускан пак.
И всички го знаехме.
И да не сме го обсъждали, просто го знаем.
Мислех си само за едно -
"Ще изляза и ще направя това в което съм много добър.
Камерите нямат значение."
А Адам беше наелектризиращ.
Когато го поставиш пред камерата,
той оживява.
Тази песен е много драматична и докато я свирехме,
се бях изгубил. Просто изчезнах.
Просто достигна една огромна кулминация.
Беше като ракета.
Има една част, в която той просто излита до едно друго ниво.
Аз му крещях на сцената.
Крещях "Да, давай!".
Мисля, че го изсвирихме възможно най-добре.
На живо по телевизията.
Мисля, че изсвирихме една фантастична версия на тази песен.
Марси Клайн беше на балкона с Гари, когато свирехме.
И тя каза "Леле, твои ли са?". Той отговори "Да".
Тя каза "Страхотни са".
Той казва: "Да."
"А този Адам..." "Да?"
"Абсолютен задник."
Повече не свирихме в "Събота късно вечер".
Никога. Но това създаде кариерата ни.
СЛЕДВАЩА СПИРКА - ЛЕТЕРМАН
Това е дебютният им албум. "Август и всичко след това".
И ще ви кажа нещо - ако нямате копие от него
нещо не ви е наред.
Двете седмици след "Събота вечер на живо"
бяха първите ни концерти като хедлайнери.
Тези няколко седмици бяха най-доброто турне.
На сцената можехме да правим каквото искахме.
Целият период беше адски сюрреалистичен.
В един микробус в Сакраменто слушаме радио
и тогава пуснаха нас.
И просто полудяхме, разбирате ли?
И продължихме напред.
Просто един прекрасен период от живота ни,
когато станахме голяма група.
Беше щуро време.
Беше нестабилно, но много вълнуващо.
Да съм на сцената с Адам беше наистина вълнуващо,
защото никога не се бях и доближавал
до това да свиря с някой като Адам.
Някои хора го могат, други не. Адам го можеше.
Ставахме все по-големи и по-големи
и вече подгрявахме за "Ролинг Стоунс".
Не мисля, че като малък мечтаеш да подгряваш.
Просто мечтаеш да станеш музикант или композитор.
Но едно ще кажа.
Това, което Мик Джагър правеше на 20,
това ме накара да искам да стана от пианото
и да бъде певец. Да стана и да пея.
"Август и всичко след това" излезе през 1993 г., когато бях на 17.
Дотогава знаех "Нирвана", "Пърл Джам", "Саундгардън". Целият гръндж.
Но имаше нещо екзотично, пустинно,
една открита свобода на духа,
която за 17-годишните просто се усещаше
като "Еха, как да постигна това състояние?"
Не мисля, че разбрахме много
за ежедневната мъка в живота на Адам и тези неща.
Мисля, че просто звучеше като свободен дух, който лети.
Представям си корицата на албума
"Август и всичко след това" толкова ясно.
Беше част от мозайката на алтернативния рок.
Изглеждаше важно и огромно в този момент.
Мрачният и литературен тийнейджърски дневник.
Ето това е твоята музика.
ДНЕВНИКЪТ НА ДЕЙВИД 1994
Пристигнахме в Европа, а от "Ролинг Стоун" бяха решили
да ни сложат на корицата.
Но малко се колебаех затова защото макар и очевидно
да е хубаво да се появиш на корицата на "Ролинг Стоун",
не можех да не се замисля как ще изглежда животът ми
след това и колко ще се промени.
Защото бях много срамежлив.
Командироваха ме в Париж
да напиша статия за тях, когато нещата се развиваха бързо.
ДЕЙВИД УАЙЛД ПИСАТЕЛ
Но мисля, че се влюбих в албума
по време на нощния полет до Париж.
Не можех да заспя
и само го въртях.
И тогава албумът ме впечатли.
Станах един от онези редки рок критици, които харесваха "Каунтинг Кроус".
И още ги харесвам.
Трудно е да се опише на хората сега,
но щандовете за списания бяха навсякъде
и "Ролинг Стоун" беше отпред, даже имаше цял стелаж с него.
И виждаш лицето си на всеки ъгъл,
всяко летище, всяка автогара...
Навсякъде. Анонимността ти е напълно изчезнала.
И не можех да не си мисля...
имаше реални последици
от това да кажа "да", макар и да е абсурдно да кажеш не.
Цялата фотосесия в Париж беше безполезна.
Изглеждах като магаре. Бях толкова унил.
Всички в групата бяха ядосани един на друг. Валеше дъжд,
времето беше ужасно и нищо не излезе.
Ужас. Всички са в черно и бяло, а ние сме като...
Мамка му, това е рокендрол.
На теория черно-бели снимки на хора с мрачни погледи
са точно това, което искаш.
В края на краищата ние сме мрачни и тъжни хора.
Но е толкова зле, че дори не можеш да ги използваш.
Изглеждат като пародия на унилост, като пародия на група.
Споменът ми е, че имахме един невероятен ден,
когато просто се разхождахме из Париж,
а когато се върнахме в хотела, седяхме във фоайето
и май тогава се обадиха на Адам.
Жената на рецепцията попита "Има ли тук Адам Дюриц?
Можете ли да вдигнете телефона там?"
Беше Гари Герш.
Той беше президент на "Капитол"
и си тръгна, преди да завършим миксирането.
Но все още му бях като по-малък брат,
а другият му брат беше Кърт Кобейн.
НОВИНИ
Аз съм Кърт Лодер.
Фронтменът на "Нирвана" Кърт Кобейн,
изключително талантлив певец, композитор и китарист,
беше намерен мъртъв в Сиатъл в петък сутринта,
явно след самоубийство.
СИАТЪЛ, ВАШИНГТОН 8 АПРИЛ 1994 г.
КЪРТ КОБЕЙН 1967-1994
Това беше голям и ужасен момент
за него, повече от всеки от нас,
защото той всъщност познаваше Кърт.
Аз бях просто фен.
Виждал съм го, но не го познавах.
Беше много разстроен, когато Кърт Кобейн почина,
и мисля, че това наистина го изплаши.
И двамата имахме някои сходни трудности, но аз не се справям добре.
Ето защо много от тези неща бяха толкова страшни.
Защото знаех... Никой друг не знаеше,
но аз знаех, че имам психично заболяване и имаше голям проблем.
Пия всякакви лекарства, които са някак...
Не мисля, че съм биполярен,
но ме лекуват за биполярност и беше страшно.
Той нямаше проблеми с наркотиците.
Не пиеше много, не употребяваше наркотици.
Бях по-притеснен, че просто ще се откаже.
Адам се опитваше да натисне спирачките на вълнението около нас.
А нямаше как.
Първият запис беше голям хит.
Не можеш просто да забавиш, ако публиката те харесва.
Но Адам искаше да забави нещата.
Успехът е факт.
Мислите ли, че ще имате време да се развивате със своето си темпо?
Имате ли такова търпение?
Не. - Не?
Мисля, че вече е твърде късно.
Значи темпото се е ускорило?
Да, темпото е прекалено бързо тези дни.
За мен.
Ще можете ли да си вземете почивка, когато се върнете в Америка?
Не. - Не.
Когато се върнахме от Европа и кацнахме в Ню Орлиънс,
отидох на фестивала там
и една тълпа ме наобиколи.
Нямах представа какво се случваше, но изведнъж...
Една огромна тълпа ме беше обградила.
Аз бях в чужбина, когато се случи.
Не осъзнавах, че е имало чак такъв ефект.
Някак си...
Но сега беше като мания.
Странното, което се случи онова лято,
беше, че от свиренето на инди рок концерти
минахме на концерти за маниаци,
където всички искат да чуят "Мистър Джоунс".
Мисля, че беше в "Гръцкия театър".
Той каза "Просто ела на сцената с мен."
СЦЕНА
Излязохме, светлините угаснаха,
и звукът...
Цял живот съм играла на сцена,
но не и с толкова хора и с онова усещане, когато излизаш
и сякаш те удря вълна.
Дори не мога да го опиша.
Звукът беше толкова мощен
и усещането на очакването -
всичко това те залива.
Казах си "А, ето защо...
има трудности".
Започнах да слушам "Август и всичко след това".
СТИВ КЕР - ГЛАВЕН ТРЕНЬОР ГОЛДЪН СТЕЙТ УОРИЪРС
Веднага щом го чух, той се превърна в любимия ми албум.
Живеех в залива и станахме доста близки приятели.
Но мисля, че с Адам имаме сходен характер,
по-скоро тихи и срамежливи,
но правим нещо,
в което излизаш пред хиляди хора.
Така че не е лесно да го приемеш, когато хората започнат да те разпознават.
От една страна, това е невероятно ласкателство.
От друга... Човек си харесва личното пространство.
Така се чувстваш малко неловко.
Странно е да можеш да го осмислиш, докато се разрастваш
и някак се справяш с тази известност.
Аз бях фронтмен на "Чейнсоу Китенс".
Познавах го, защото тогава нямаше как да не го познаваш.
ТАЙСЪН МИЙД
Наистина видях
как един вид бяха в центъра на вниманието.
Просто си се разхождаме
и някакъв случаен човек идва
и вика "Ти си онзи",
без да знае как точно се казва групата,
нито кой е точно, но знае, че е "онзи",
когото е гледал по телевизията.
На няколко пресечки от хотела ни имаше кино.
Седнах вътре. В салона нямаше никой.
Вратата отзад се отвори.
Един човек идва точно там, където съм седнал,
сяда до мен и казва
"Ей, човек, ти ли си онзи от "Каунтинг Кроус"?"
Казвам "Да".
Той вика "Може ли да седна тук?"
Казах "Виж, само искам да си почина. Да си отдъхна за малко."
"Добре, човече." Става и си тръгва.
Около половин час по-късно, вратата отзад пак се отваря.
Един идва по пътеката.
Викам "Хайде да ме оставиш на мира вече?" Обаче не е той.
А един, който беше на щанда отпред.
Казва "Човек, не знам какво става,
обаче един във фоайето от половин час говори по телефона
и казва на всички познати, че ти си тук,
и сега отвън има около 200 души."
Викам "Шегуваш се".
Казва "Не, ако искаш да се изнижеш, там долу има изход."
И излизам навън, промъквам се по уличката
и излизам отстрани,
и чух как някой вика, и трябваше да тичам.
Една огромна тълпа от хора ме гонеше обратно до хотела ни.
Това адски ме изплаши.
Все едно сутринта съм се събудил на Марс.
Нужно ми е време, за да свикна с гравитацията.
Чувах го да се оплаква от това.
Викам "Какво, постигна успех.
Какъв е проблемът?" И се срещнахме на обяд.
Седим двамата на масата с още няколко приятели
и едно шестгодишно момиче идва и казва:
"Извинете, може ли един автограф?"
И той посяга да се подпише, но изведнъж майка й изскача
иззад един храст и изблъсква детето.
"Боже, аз съм ти страшен фен, може ли да се снимам с теб?"
Просто "Леле боже".
Тогава си казах "Аха.
Явно наистина това е доста по-тежко, отколкото си мислех."
В ранните дни с дредовете беше много разпознаваем.
Видеоклипът "Мистър Джоунс" беше страшен хит, което го направи
супер известен човек.
Не можеше да отиде никъде, без някой да го разпознае.
При нас беше коренно различно.
Аз съм треньор в Детската лига и свиря в група.
Не бях... Още не съм известен.
Просто съм в известна група, нали?
Така че има борба със славата, но го има и другото.
Да съм на път в продължение на три години.
Минах от нула на три години,
което беше чудесна стъпка за нас.
Той беше категоричен,
че няма да бъдем просто една група по радиото.
А група, която можеш да видиш на живо.
Но три години турне почти без прекъсване
е просто... Това ще ти обърка главата.
Пътуването е предизвикателство.
Вече не можеш да разбереш кое е истинско.
Всички са малко откъснати, когато са на път, защото не знаеш къде си.
Не знаеш кой ден е.
Събуждаш се в различно легло всеки ден и си на друга планета.
И откриваш, че всичките ти спомени
са прекъснати като неща, които са се случили
преди месец, сякаш са се случили
преди няколко дни. А някои неща отпреди дни изглеждат сякаш...
Кога е било? Преди седмици ли?
Защото си напълно объркан. Нямаш нищо постоянно в живота си,
освен шоуто, което да те крепи.
Така че, е трудно да си на път.
Имаше една епоха, когато хората искаха да чуват само хитовете,
и тези хора дори не са фенове на музиката.
Те просто искат радиото им да свири на концерта им.
Мисля, че когато отидеш на концерт, искаш да чуеш песента така,
както я чуваш в главата си.
Искаш да изсвирят хитовете
точно такива, каквито са, точно както ги обичаш.
А Адам Дюриц не прави така.
Той се майтапеше с мен.
"Пантера Сара" започна като обида...
САРА ЪПХОФ "ПАНТЕРА САРА"
...и шега, че харесвам метъл.
Не си спомням. Мисля, че й дадох прякора "Пантера".
Адам каза "А, Пантера."
Викам "Да, харесвам групата "Пантера".
А той казва "Харесваш хеви метъл, а?"
Казвам "Поне правят страхотно шоу на сцената.
Не мога да кажа същото за вас."
Не знаех това. Не си го спомням.
"Видях ви в Милуоки, тръгнах си след четири песни."
Това казах на Адам, когато го срещнах.
А той каза "Какво?".
И аз казах "В залата "Игълс", бяхте много зле."
С приятелката ми си тръгнахме."
А той каза "Спомням си това шоу".
Беше през онова лято, когато бях...
Когато излизах на сцената всяка вечер, бях адски ядосан.
Публиката се отнасяше ужасно към подгряващите групи.
Ама ужасно.
Искат само да ни видят и да видят "Мистър Джоунс",
и освиркват другите групи.
А някои от тях бяха мои приятели,
други ми бяха идоли, както в случая с Алекс.
За него подгряваше един Алекс Чилтън.
АЛЕКС ЧИЛТЪН В КЛИВЛАНД
Никой не беше чувал за него.
Публиката в Милуоки не е много снизходителна.
Когато Адам излезе, беше ядосан.
Освиркаха и изгониха приятеля му.
Това много го ядоса.
Помня, че погледнах гаджето
след първите няколко песни, в които пееше някак ядосано
и си мислех: "Не искам това да разруши любовта ми
към музиката на "Каунтинг Кроус". Да си тръгваме."
Това лятно турне
беше много трудно да искаш да свириш.
И мисля, че претърпях лека криза.
В края на турнето трябваше да отменим няколко концерта.
Той беше много крехък. Изобщо не беше готов
което се случи. Ама изобщо.
ТОМ МЪЛАЛИ ТУР МЕНИДЖЪР
А това, което се случи, беше много големи похвали
и много сериозни злоупотреби.
И не знам дали някой човек може да го понесе.
Имаше очаквана реакция.
Забавното е, че през тези първи
четири или пет месеца отзивите бяха невероятни.
Всички тези хора казваха "Открих една група и са невероятни."
Но след това бързо се превърна в нещо друго.
"Каунтинг Кроус" не беше особено обичана в Сан Франциско.
Сан Франциско е много капризно място.
И много провинциално искат да са готини, нали?
А да си готин тогава означаваше да се опитваш да звучиш като "Студжис".
или "Бътхол сърфърс" или нещо подобно, разбирате ли?
А всичко, което имаше някакъв намек за комерсиалност,
или да можеш да пееш в тон, не беше готино, човек.
Така че "Каунтинг Кроус" наистина постигнаха такъв успех,
че да ги намразят в Сан Франциско.
Един човек дойде при мен и ми каза: "Човече, ти си такъв късметлия."
Казах "Благодаря". Вика "Не, имам предвид...
Вие сте късметлии, защото сте ужасни.
А постигнахте такъв успех, какъвто по-добри групи нямат.
Не е ли някакво странно усещане Да си толкова зле и толкова известен?"
Аз просто викам "Човече,
кой отива при непознат, за да му каже това?"
Да, получаваш критики.
Хората хвърляха камъни по мен заради облеклото ми.
Някои хора ми казваха да подам оставка.
Получавах такива имейли.
И се чудя как са намерили имейл адреса ми.
Това е част от живота.
И наистина трябва някак си да комбинираш
критиката с живота, който водиш.
Имаме къща в Северен Бъркли.
И сякаш имаше парти на улицата всяка вечер.
Сякаш ставаше една парти сцена.
После разбрах, че не е парти
на нашата улица, а едни деца се бяха настанили на двора ни.
Те просто се нанесоха на двора и живееха там.
Виждаха ни през прозорците всеки ден.
И ни сочеха.
И започнах да получавам паник атаки.
"Не мога да направя нищо тук. Не знам къде да отида.
И където и да отида, това е проблем."
Започваш да се дърпаш от всички, когато хората ти идват така.
Бях на път да стана отшелник.
Един ден телефонът звънна. Беше Сал Дженко
и Джони Деп от "Вайпър Рум",
СЪСОБСТВЕНИЦИ, "ВАЙПЪР РУМ"
И викат "Как си?".
"Всичко е наред," казвам аз.
Питат: "Какво има?"
Понеже вероятно беше доста ясно,
им разказах. Те казаха "Чакай малко".
Шепнеха си нещо помежду си и ме оставиха да чакам.
И после казаха "Виж, запазихме ти стая в "Бел Ейдж",
това е хотелът точно зад "Вайпър".
Запазихме ти място на полета в седем часа,
от Оукланд до Бърбанк. Довечера ще има парти.
Днес е 21-вият рожден ден на Кейт Мос.
Просто ела, трябва да се махнеш оттам.
Трябва да се махнеш веднага."
И си тръгнах.
"СЪНСЕТ БУЛЕВАРД"
Първата вечер, на партито на Кейт Мос, в разгара на ерата на супермоделите,
всичките бяха в една стая, което е много странна гледка.
Като когато разглеждаш музей и се натъкваш на "Американска готика",
а после се качваш по стълбището на площадката
и виждаш "Облаци" на Джорджия О'Кийф, която е много известна,
и сега е точно пред теб.
Изведнъж идваш на парти след една ужасна седмица у дома,
и там са Ел Макферсън и всички други известни модели,
които си чувал.
И между другото, ето го и Уилям Бъроуз.
Там е Том Пети. Ей-там е Били Гибънс.
Защото всички са заедно в тази малка стая в този клуб, който Джони и Сал създадоха.
Лос Анджелис беше убежище.
Тогава ми се струваше като истинска магия.
Като че ли целият град е пълен с мечтатели.
Дали техните мечти
са повърхностни, или дълбоки, артистични, или не.
Не искаха да правят каквото правеха всички.
Искаха да направят нещо сами.
Танцьори, скулптори, художници, модели,
актьори, писатели, режисьори, музиканти.
Кристина Апългейт ми купи "Никон" за Коледа
една година, мисля, че беше 93-а или 94-а.
Аз просто снимах
и по онова време не можеше да влизаш с фотоапарат.
Нямаше интернет, телефони...
ШАНЪН МАКМАНЪС БИВШ МЕНИДЖЪР
...и аз, като мениджър,
можах да ида с никона в бара и хубаво да наснимам.
Аз имах една малка сапунерка, която се побираше в задния ми джоб.
РАНДАЛ СЛАВИН ФОТОГРАФ
И не беше някаква велика идея.
Просто знаех, че приятелите ми са наистина страхотни.
И не исках да го забравя.
Бях Инстаграм преди Инстаграм.
И правех снимки сигурно 20...
Имаше едно 23-минутно фото на "Сънсет".
Колко пари им оставих само.
Обикновено получавах или двойни или тройни принтове,
защото давах копия на хората, ако те са на снимката,
и после ги слагах в албум с фотографии и ги носех на следващата вечер,
когато пак бях там, а те си ги предаваха из клуба.
Бях единствената, освен понякога Рандал.
Понякога му давах да снима малко,
защото знаех, че не ги продаваше на таблоидите.
Когато се разкарвах с Адам,
аз бях единственият фотограф там. Така че, ако не съм го снимал,
е останало в паметта ви.
И това е, което според мен ги прави наистина специални.
Винаги казвам, че това беше последният хубав момент,
заради красотата...
на това да можеш да се скриеш.
Живях в една от къщите на Кристина Апългейт
и тя щеше да даде под наем една от другите.
И казах на Адам:
"Човече, Кристина дава къща под наем."
И си спомням как карах по "Лорел Каньон" с него, а той каза:
"Запомни този път, защото това ще бъде
пътуването ти до вкъщи отсега нататък."
И докато се усетя, се премести в забранения Лос Анджелис,
откъдето идват всички лоши неща.
Всички сирена са от Лос Анджелис.
Ако сте израснали в района на залива, особено в Бъркли, това е някак
"Боже, това е източникът на всички гадости".
Който си го мисли, никога не е бил в Лос Анджелис, но това няма значение.
С изключение на Рандал, единствените, които познавах там,
бяха хора работещите във "Вайпър".
Познавах Сал, запознах се с Джони,
Шанън и няколко други...
Те бяха единствените ми познати,
затова само там ходех.
Знам, че много хора няма да се съгласят с мен,
но имаше едно излъчване като в "Бар Наздраве",
атмосфера като на малък бар, макар да имаше големи концерти.
Имаше на "Смашинг пъмпкинс" или "Оазис", или каквито още бяха,
но хората, които идваха пет-шест вечери в седмицата,
бяха като семейство.
Имаше нещо като предпазна мрежа около хората,
които висяха там, включително и Адам.
Шанън каза: "Ей, трябва да отида до тоалетната.
Смени ме на касата?
А аз казвам "Да, разбира се."
Тя вика "Супер, благодаря!".
Бях и барман, работех и на касата, и това всеки ден.
Само там се чувствах комфортно.
Научих го да бъде барман
и той беше толкова добър в това, че викаше
"И бакшишите не са за мен, а за нея."
Запозна с други момичета и хора, а аз се забавлявах с приятелите си
и спечелих много пари. И също така, мисля,
че защото още можеше да говори с хората и да не е
"Онзи от "Каунтинг Кроус" иска да ми говори."
А само "Какво ти се пие? Ром и кола? Добре. Осем долара."
Можеше да говори с хората и да не е в онази си кожа.
Помня, че чух някой да казва
"Човече, тоя прилича на онзи от "Каунтинг Кроус"."
Защото хората не биха си и помислили,
че човекът на корицата ще им сервира бира.
Взехме си голяма почивка.
И си спомням, че се обадих на Адам от Сан Франциско и му казах:
"Искаш ли да се съберем и да пишем? Може да се съберем."
А той ми отговаря: "Засега не съм в група."
Само знаехме, че се бореше с разни неща.
Всъщност се чудехме дали ще успеем да направим втори албум,
защото изглеждаше, че е готов просто да се откаже.
Една мисъл ми се въртеше в главата:
"По-добре ли е да сме стигнали дотук
и тогава... всичко да свърши,
или е по-добре да не бяхме стигали дотук,
за да не знаем какво е било?". Разбирате ли ме?
Не знам дали това е вярно,
но прочетох, че Адам отишъл да работи в един бар
след първия албум
и винаги съм го вярвал по своя си начин.
След всичко, което правим, бих опитал да направя нещо подобно.
Виждам, че се опитва да е здраво стъпил на земята.
За мен това означава да се опитвам да си напомням,
че трябва да правя и нормални човешки неща,
за да знам как да пея за нещата, които хората преживяват."
Това наистина ме вдъхнови. Вярно ли е?
Вярно е. Бил е на бара във "Вайпър Рум".
Аха, във "Вайпър".
Значи не е чак толкова скромно,
колкото в салона на някое летище.
Никога не съм бил добър...
Още не ме бива да ида и да заприказвам някого.
Но нямаше значение, защото в Лос Анджелис
те идваха да ме заприказват.
И не бяха просто фенове.
Всъщност просто се държаха нормално, защото всички бяха известни.
И въпреки че бях известен, на кого му пукаше?
Там е Джак Никълсън. Кой ще ме гледа пък мен?
Една вечер ядох мексиканска храна с Алън Гинсбърг.
Гледахме "Адам Ант" заедно.
Какво повече може да искаш от живота?
И тогава, след като се възстанових малко,
защото имах нужда от време за възстановяване,
беше магично.
И ми даде този свят, за който да пиша
и който беше адски интересен.
Нямах търпение да запиша албум.
Бях живял съвсем различен живот тази година, в сравнение с другите.
Бях пътувал. Бях обиколил света.
Бях рок звезда. И после се преместих в Холивуд.
И срещнах всички тези готини хора.
И исках да пиша за това.
И си помислих...
"Ще напиша най-великия рокендрол албум, нали?"
Не мога да си представя напрежението от това
като неизвестна група да продадеш седем милиона копия
на първия си албум, без даже да се опитваш.
Не знаеш, че ще го направиш това.
И когато го направиш, всички викат "Направи го пак".
Този път взехме едно старо едуардианско имение от 30-те години
в хълмовете до "Грифит Парк".
Каква е разликата, когато се преместиш тук?
Придава различен звук на всичко ли?
Всички можем да се съберем в една стая. Има ехо.
Решихме, че живата атмосфера ще помогне.
Не съм сигурен дали е така, но ще му придаде уникален звук.
Не знам дали звучи добре, или не.
Но... ще звучи уникално. - Точно така.
Имаше голям вход, когато влезеш,
с една голяма стълба, която води направо нагоре,
от онези класически стълбища.
И тогава цялата зона на хола
вдясно стана мястото, където групата свиреше.
Музикалната зала.
Отидох и купих всичко.
Микрофонни кабели и микрофони, и пултове,
и системи за слушалки и какво ли още не.
Това е моя приятелка, Джейн Прат.
Тя беше редакторка на списание "Саси".
Много й отива.
Бях между списанията "Саси" и "Джейн"...
ДЖЕЙН ПРАТ
...и правех нещо за телевизията.
Това е пианото на Джим Морисън. - Абсурд.
Да, да.
Домакинът ми го остави в къщата.
Всъщност опознах групата,
когато ходех до дома на Адам късно през нощта,
когато не можеше да заспи, пиехме бира
и гледахме телевизия.
Звучи ужасно.
Идеята е да звучи ужасно.
Много добре. - Да.
Вече мислихме за продуценти.
Хрумна ми идея за едно различно усещане
и веднага се сетих за Гил Нортън.
Искате ли да продължим с припева,
или да запазим, каквото направихте?
Беше работил с "Пиксис" по "Дуулитъл",
който е невероятен албум.
Умишлено беше по-рок.
Освен Тони Бърг, всички, с които говорихме
в звукозаписната компания, искат още един "Август",
а ние поехме в напълно различна посока.
Не искам да правя нов "Август".
Тони?
Мисля, че за Адам писането на албуми
е възможност да изрази себе си.
ТОНИ БЪРГ "ГЕФЕН РЕКЪРДС"
Често е нещо, което не може да изрази с думи.
Това е инстинктивна реакция.
И знаете ли какво? Така трябва да бъде.
Това е цялата идея.
Когато органът почне, почваш с него.
Сам?
Да, когато органът започне.
Просто... Ще видим кой ще спечели.
Адам искаше вторият албум да е малко по-тежък.
Искаше и водещ китарист, защото да е съвсем сам,
без да има с когото да комбинира -
за певец като него
това може би му идваше в повече.
Прекалено много внимание. Вече имаш внимание.
Хубаво е да не си сам.
Живеех на север при един приятел от гимназията.
Гледах делото срещу О Джей Симпсън,
а този човек само ми задаваше въпрос след въпрос.
Бяхме на турне около три години и си казах "Трябва да се махна оттук".
И Адам каза "Идвай при нас".
Дейв тук ли е? - Да.
Да. - Дейв е тук. Дан?
Да.
Чарли? - Всички са тук.
Да. - Мат?
Да, да. - Вземи си бас.
Къде е Чарли?
Ето! - Да действаме!
Не бях свирил в студио. Бях правил еднократни записи с приятели
и разни записи в хола.
Това беше първият ми албум.
Този албум, за който знам, че със сигурност ще го слушат.
Просто се опитвах да се стегна
и да оцелея, разбирате ли?
Майната ти, Холивуд!
Ритмичната китара на Дейв Брайсън
е сякаш най-характерният инструмент в първия албум.
Докато във втория се чуват и Дан и Ими.
А Чарли е постоянното присъствие, което изглажда нещата много умело.
Обикновено става така. Адам идва с песен и групата работи върху нея.
После Адам идва в края на деня
или на следващия ден и казва, че сме ужасни музиканти
и трябва да се откажем.
После работим върху това и накрая пак ни обича.
Целта е да накараме Адам да ни обича.
Ох, уволнен си.
Уволнен съм. Това е. Напускам групата.
Когато срещнеш истински творец,
виждаш, че е човек, който иска да разнообразява,
иска да предизвика слушателя
или хората, които може да имат власт.
Мисля, че Адам се справя много добре с това.
Прави го по начин, типичен за творците.
Не е агресивно. Изразително е.
"Катапулт" започва албума с нещо,
което сякаш ме изстрелва с писък в стратосферата,
а после ме забива в земята.
Трябва да измисля как да се справя с това.
А "Свали сателитите" е за това как да си стъпиш на краката,
след като си паднал от небето.
С Адам водим някакви странни...
ДЕЙВИД УАЙЛД ПИСАТЕЛ
...пресичащи се животи, което доведе до това
той да тръгне с почти две от "Приятели",
аз да напиша две книги за "Приятели"
и първата статия на корицата на "Ролинг Стоун" за "Приятели".
ОТ ДЕЙВИД УАЙЛД
Адам е красив мъж по свой си начин.
Има малко грубиянско излъчване,
но човек, който може да пише такива песни...
Бих излизал с него, ако бях актриса.
Когато срещнах Дженифър Анистън,
моите приятели ме излъгаха и нейните приятели също я излъгаха.
Казаха ни, че и двамата сме много влюбени един в друг.
Не знаех нищо за нея. Бях зает по време на праймтайма.
В четвъртък вечерта в осем часа не гледам телевизия, а съм на сцената.
Щурото беше, че това беше епицентърът
на прожекторите и славата през 90-те години.
Всички момчета, които познавах, ме питаха през първия сезон
на "Приятели", когато писах за това, дали Дженифър Анистън е обвързана.
Сякаш си мислеха, че имат шанс, защото телевизионните звезди
имат това свойство.
Влизат в дома ти и си мислиш
"О, те са ми като приятели."
Когато се готвехме да записваме, правехме концерти във "Вайпър"
и работехме по материала.
Джен дойде на концерта, беше готина,
умна, много забавна, красива.
Бях запленен. И тя явно ме хареса.
И ето, че той излиза с актрисите,
с които всеки рок критик мисли, че трябва да излиза.
И навлиза съвременната ера
на знаменитостите, точно когато тя избухва.
Точно в този момент
списанието "Ролинг Стоун" донякъде се конкурираше
със списанието "Ъс" за света на поп знаменитостите.
И той ядоса всички.
Спомням си как веднъж бях тук с Джен и Адам и си тръгнахме.
Адам беше паркирал отсреща и тълпата
на папараците и видеокамерите беше ужасяваща.
Не виждате Кърт Кобейн да иде на сцената
на някой сериал като "Сабрина" и да тръгне с някоя от там.
И мисля, че това му донесе минуси
в църквата на модерното или алтернативното.
Въпросът е, че това не е ничия работа.
През тези години,
в които прекарвах много време с Адам,
може би е бил дълбоко влюбен четири или пет пъти.
Той се влюбваше много бързо.
МЕРИ-ЛУИЗ ПАРКЪР АКТРИСА
Спомените ми за Адам са 98 процента платонични,
може би 98,6.
Мисля, че можеше и без някои от онези гаджета.
С радост бих махнала
няколко от тях от списъка му.
Ето сетлиста за тази вечер.
Когато записвахме втория си албум,
"Свали сателитите", той излизаше с Кортни Кокс.
Тя излизаше с нас или пътуваше с нас в автобуса.
Лакирала ми е ноктите.
Има многократни препратки
към нея в албума. Тя е "Маймуната".
Тя е момичето, което той вижда от другия край на болничната стая
в "Дългият декември".
Този албум е много свързан с тази връзка.
Не мисля, че връзката беше най-здравословната,
защото Адам не беше особено здрав човек по онова време.
Кортни беше може би най-дългата ми връзка,
макар че не знам...
дали бяхме заедно през по-голямата част от времето.
Бяхме много, много, много различни хора.
И... имахме моменти заедно,
които бяха абсолютно прекрасни заедно.
Имахме и моменти, в които беше наистина трудно.
Просто не бяхме на една вълна.
Разбирам. Трудно е да устоиш на изкушенията на славата,
но може да бъде и доста разрушителен елемент.
Мисля, че той осъзна в някакъв момент, че се превръщаше
или поне се доближаваше до това да се превърне в клише.
Пазете личния си живот личен.
А публичната ви личност оставете за работата си.
Това помага да се предпазиш
от нещата, които могат да бъдат много болезнени или много лични.
"VH1 Сторителърс" беше сестрата,
еквивалентът на "Ем Ти Ви без цензура".
Това, което отличаваше "Сторителърс", беше разказвачът,
който трябваше да ти обясни за какво става дума в песента.
Понякога мисля, че песни като тази могат да бъдат малко банални.
Изглежда, че всеки, който има голям албум,
написва песен за това колко трудно му е в момента,
и мисля, че е малко трудно
да накараш хората да съчувстват,
защото е малко като "Ох, горкичкият, колко е известен".
Странно е, нали? И изведнъж целият свят е различен.
Хората те гледат различно държат се различно.
Аз се приспособих, но имаше период, в който ми беше много трудно.
Наистина се опитвахме да измислим пълни преработки
и пренаписвахме всякакви песни.
Например с песен като "Виждали ли сте ме наскоро",
което в албума просто разбива.
Здрави китари, пианото свири...
и е просто...
Но ако деконструираме песента, разкриваме текста,
основата, нали, целият смисъл на съществуването на тази песен.
Няма я утехата на тежката електрическа китара,
която да ти отвлече вниманието от факта, че слушаш песен
за това да си нещастен, понеже си рок звезда
в момента.
"Виждали ли сте ме наскоро" е просто гневна.
Това беше първият път в живота ми,
когато наистина чувствах,
че съществувам на повече от едно място едновременно.
Защото живееш в собствения си живот,
а после живееш във въображаемата версия
в представите на хората за теб,
и живееш в радиото.
По-конкретно "Виждали ли сте ме наскоро?"
е за твоята връзка със славата
и отношението на хората към теб
чрез славата и гнева и отхвърлянето, нали така?
Какво мислиш за мен сега?
След като казах "майната ти", какво мислиш за мен?
Защото идеята, че можеш ли да ми кажеш нещо, каквото и да е, едно нещо,
което си спомняш за мен в "Виждали ли сте ме наскоро?"...
Ами аз вече не съм този човек.
"Виждали ли сте ме наскоро?" е сбъдването
на пророчеството, мрачното, ужасно пророчество на "Мистър Джоунс".
Тук е предсказанието, а там е кулминацията.
Да, станах известен. Да, беше ужасно.
Да... Вече не се разпознавам.
Вече не знам кой съм аз.
Ти също не знаеш кой съм аз. Мислиш, че знаеш.
Виждали сте ме на кориците на списания. Виждали сте ме по Ем Ти Ви.
Виждали сте ме с тази или онази актриса.
И мислиш, че знаеш кой съм, но не знаеш.
Кажи ми едно нещо,
което помниш за мен.
Новият ни албум се казва "Свали сателитите"
и излиза на 15 октомври.
Вие го чухте първи, преди всички останали.
Тази се казва "Да си тръгнеш".
Бях много развълнуван.
Вече имахме набор от песни.
Не бяхме толкова неизвестни.
Имахме един от най-големите албуми в света за последните три години,
и всички щяха да чуят това, което издадем след него.
Стига да е страхотно, ще сме добре.
Неизвестността беше по-страшна от неодобрението.
Не се притеснявах, че хората няма да го харесат.
Мислех, че ще е още един страхотен албум.
И го направихме.
"Август" продаде толкова много копия.
Не знам колко продаде тогава,
шест милиона или седем милиона. И си мисля как
всички албуми ще продадат седем милиона.
Ама разбира се.
"Сателитите" ще продаде седем,
даже и повече. Но не би.
АЛБУМЪТ Е ДОБЪР, НО САМОДОВОЛЕН
Когато излезе, никой не му обърна внимание,
или го отхвърлиха, не им хареса.
Той е брилянтен творец и е крехък.
Колкото и да е корав отвън,
трябва да се отнасяш внимателно с него,
защото е наистина добър композитор и наистина страхотен певец.
Ако напишеш, че нищо не струва, това ще го засегне.
КАК УСПЕХЪТ РАЗГЛЕЗИ АДАМ ДЮРИЦ
Благодаря, лека нощ. Пазете се.
Бях много разочарован.
Излизаха отзиви и бяха гадни.
Всъщност дори не бяха гадни, а просто не говореха за нас.
Пишеше само за хората, с които си излизал, а те нямат нищо общо с музиката.
Адам четеше критиките. Беше чувствителен.
Чувствително копеле е.
"Свали сателитите" стана двойно платинен,
май два милиона, което не е
успехът на "Август".
Но за да продадеш два милиона копия
през 1996 г. още с втория си албум...
БРОЕНЕ НА БЕДИ
...в разгара на реакцията, в тази среда,
където всички започват да те мразят, само защото си прекалено успешен.
ОПЛАКВАНЕ ОТ УСПЕХА И ПАРИТЕ
Това е почти по-впечатляващо,
отколкото да продадеш седем милиона копия от нищото.
За някои хора "Свали сателитите",
вторият албум, страда от някакво проклятие.
Макар че е страхотен албум и много успешен сам по себе си.
Това е страхотен албум.
Просто тогава ме съкруши.
Работих толкова усилено по него.
Част от причината беше и това, че тогава бях в много лошо здраве.
Бях в ужасно психическо състояние.
Помислих си, че това е последният ни албум.
Губя тази битка с там каквото е
и вече пропадам.
Отне му години наистина да се погрижи за диагнозата си.
Честно казано, чувствах се...
Ако трябва да отмени някой концерт...
да, лошо е за бизнеса,
но ако това ти помогне да издържиш до края на турнето, значи е хубаво.
Ако отменим останалата част от турнето,
защото не можеш да го понесеш, пак го разбирам.
Вземи си малко почивка, погрижи се за себе си.
Не беше ясно какво точно да направя за него...
когато ставаше лошо, защото понякога ставаше лошо.
Лекарят каза да отиде на рехабилитация, да се откаже от хапчетата, които пиеше.
Предписаните хапчета.
Той каза "Не" и записа турнето.
И направихме цялото турне, докато той беше спрял лекарствата,
беше напълно луд и това беше тежко.
Тогава наистина се борех с психичното заболяване.
Теглеше ме надолу толкова силно, че ми беше трудно да го превъзмогна.
Мисля, че ако песните ми имат смисъл, той е за опита
поне да продължиш да чувстваш нещо,
докато всичко около теб те кара да изтръпнеш,
да притъпиш чувствата си.
Мисля, че ако има послание, то е именно това.
Не съм сигурен, че е възможно да бъдеш щастлив.
Не знам дали този свят го позволява.
В един момент, когато още живеех в Лос Анджелис,
бях много зле
и започнах да се самонаранявам.
Най-лошото беше, че се режеш и ти изглежда, че работи.
Да, освобождава част от онова.
Значи трябва да се срежа още, защото така всъщност олеква.
И си спомням, че вървях по тази логика
и си мислех как всъщност не е добра логика.
Да имаш достатъчно яснота, за да си кажеш
"Чувствам, че правя нещо продуктивно, но всъщност не правя."
Обадих се на доктора и казах "Това е проблем. Имам проблем."
И сам отидох в Университетската болница в Ел Ей.
И в деня, в който аз постъпих там, Марая Кери се изписваше.
По всичките новини хората се подиграваха на Марая Кери.
Изобщо не подхождаха с уважение или съчувствие. Караха я да се чувства
като някаква пародия, като провал.
Това ми помогна да реша,
че няма да говоря пред пресата,
докато не го контролирам.
Бях отнесъл достатъчно жлъч по свой адрес,
за да знам да не казвам нищо на тези хора.
В началото не можеше да се говори за това.
Просто не можеше.
Мисля, че психичните заболявания са разпространени и вкоренени в този свят,
защото всеки мисли по различен начин.
И колкото повече знаем за това как работи мозъкът ни,
толкова по-добре ще ни е.
Знаехме, че Адам страдаше от хронично безсъние.
Той все пак споделяше за психичното си здраве.
Позволяваше си да е уязвим по тази тема, но просто нямаше...
Никой от нас не знаеше езика.
Да привлечеш толкова внимание толкова бързо,
Това е нещо като...
някой да хвърли бомба в мозъка ти и да каже
"Е, надявам се да ти се наредят нещата".
АДАМ ПОЛУЧИ ДИАГНОЗА ЗА ВИД ДИСОЦИАТИВНО РАЗСТРОЙСТВО,
КОЕТО СЕ ХАРАКТЕРИЗИРА С ДЕПЕРСОНАЛИЗАЦИЯ.
ВОДИ ДО ЗАГУБА НА ВРЪЗКА МЕЖДУ МИСЛИ,
СПОМЕНИ, ЧУВСТВА, ОКОЛНА СРЕДА И САМОЛИЧНОСТ.
Мисля, че много помогна най-накрая да получа истинска диагноза.
Лекарят да ти каже "Добре, тези лекарства...
вероятно не са подходящи за теб.
Ще ги сменим. Това е което се случва."
И най-накрая нещо, което някак си го обобщава.
Не изчезва съвсем, но знам как да дишам и да не се паникьосвам.
Знам как да се справям с нещата и живея с него.
Той се промени
и започна да работи върху себе си.
Наистина се видя на дъното
и с усилия успя да се измъкне.
И това беше най-доброто нещо, което някога е правил.
И как се възстанови от това, усилията, които положи -
заслужава големи поздравления.
Опитвам се да не мисля за това, просто...
Не мисля за това, когато работим.
Мисля за него междувременно.
Определено ми развали много неща.
Просто се превръщаш в такава обществена шега,
че всички се шегуват,
на всички им е спокойно, и не е нещо лично.
"КАУНТИНГ КРОУС ТРЯБВА ДА УМРАТ" НА "ДАУН БАЙ ЛОУ"
Знаете ли групата "Каунтинг Кроус"?
Вокалът им е нещо, наречено "Адам Дюриц".
Това старо плашило спа с всички яки мадами от 90-те.
Не сте виждали такава версия на вокала на "Каунтинг Кроус" Адам Дюриц.
Модел Албинос.
През 2003 г. някой написа
"След като е осъзнал, че никога няма да бъде
такъв готин красавец като Енрике Иглесиас,
фронтменът на групата Адам Дюриц е тръгнал в точно обратната посока.
Прилича на бос шофьор на автобус
с октопод на главата."
Бих отишъл да гледам такъв.
Предпочитам го пред Енрике Иглесиас.
"Адам Дюриц има слабо място точно в гласовите струни."
Това е положително.
"Пищящо, трептящо, вехнещо, хапещо.
Вокалът на "Каунтинг Кроус" обича да предава всяка възможна болка
като отвори уста и я излее оттам."
Той би приел това за лош отзив, но за мен това по-скоро страст.
Майната им отзивите.
Това е само част от популярното лице на хумора,
ставаш мишена за подигравки.
Ето в такава боксова круша се превърнахме.
Но защо? Защо стана така?
Не знам, мамка му.
Явно ядоса много хора.
Може би донякъде, защото аз обикалях и псувах всички наред,
когато ме карат да правя нещо, което не искам.
За мен шегата е прекалена, когато е породена от гняв или ревност.
Когато става въпрос за обич, нищо не е прекалено.
Ако обичам някого, пиша като фен
или го закачам като фен,
та всичко е наред.
Но когато намерението не е обич,
тогава шегата отива твърде далеч.
Мога цял ден да се майтапя с Адам. Той знае, че го обичам.
Затова обичам музиката на "Каунтинг Кроус".
Тя е като "Дейв Матюс Бенд" без всичките сложни китари.
Не, обожавам "Каунтинг Кроус". Това е сред най-добрите групи,
които ще чуеш в супермаркета в 03:00 сутринта.
Гледали ли сте "Тихият човек"?
На Джон Форд с Джон Уейн?
Той е бивш боксьор и отива в Ирландия, да се опита да живее в родния си дом.
И се сблъсква със собственика на земята,
който постоянно се ядосва на героя на Джон Уейн.
И казва на доверения си човек,
който е една невестулка, "Запиши едно име".
Запиши името на Шон Торнтън.
"Записа ли го?" "Да."
Сега го зачеркни.
Смърт за него.
Все така казва. "Сега го зачеркни."
Какво да правя, да пиша и да драскам?
Имам по-хубави неща да правя.
Просто е загуба на време.
Но сцената е страхотна. Филмът е страхотен.
Обичам да свиря.
Харесва ми... Харесва ми да го правя.
Това е единственото нещо, което наистина ми харесва да правя.
В живота си нямах нищо, освен музиката си.
И сега истината е,
че не живея и не умирам за нея, както преди.
За мен е важно да продължа да творя и да пиша песни.
Но не умирам самотен и нещастен,
в къщата си без друг начин да се изразя, освен чрез песните си.
Имах много страшна дисоциативна самотност.
И имах песни, които бяха начин да се свържа със света.
Срещнах Адам през 2017 г.
Той беше чаровен, малко срамежлив
и абсолютен сладур.
ЗОУИ МИНЦ ПАРТНЬОР НА АДАМ
Излязохме на една вечеря и оттогава сме заедно.
Гледам много закрилнически на него.
Преди съм се тревожила
някой да не разчита на мен за щастието си,
но Адам не разчита на мен или на когото и да било.
Мисля, че дредовете бяха едно от нещата,
които хората не разбираха за него и че вероятно...
бяха фактор в това
как хората го възприемаха.
Мисля, че имаше малко подигравка,
а и медиите се фокусираха върху това.
"О, този с дредовете излиза с тази красива жена,
как може такова нещо?"
Та в началото на нашата връзка той имаше дредове,
но имах чувството, че каквото и да са били преди,
сега бяха по-скоро нещо като щит.
Усещах ги като преграда
и когато успявах да погледна отвъд тях и да видя лицето му...
Просто обожавам лицето му. Има красиви очи
и най-хубавата усмивка на света.
И все...
нежно го насърчавах,
казвах му, че може би трябва да пробва
как ще е без дредове.
Бях изумена и много се радвах за него,
защото беше щастлив.
Беше готов за една нова ера.
Беше готов да бъде нова версия на себе си.
Една може би по-открита версия.
Страшно се радвах за него.
РЕД РОКС 2023
Вторият албум ми е любимият.
Помня как слушах "Свали сателитите"
от стаята на брат ми.
КРИС КАРАБА
Не знаех какво е. Не звучеше като първия.
Звуково не приличаше на първия албум.
Има една дързост, която все още ми харесва.
Кара ме да се чувствам
по-млад и да се радвам на музиката дори на този етап.
И това е един от онези албуми,
което все още слушам, когато имам нужда да почувствам това.
Песните са несравними
и всичките са последователни поще от първата
на първия албум, та чак...
ШОН БАРНА МУЗИКАНТ
... до тези, които издаде наскоро. Просто не можех да повярвам,
че някой може толкова добре да представя чувствата.
Той промени живота ми. Сега пиша песни заради него.
Мисля, че за група като нас
това ни даде много идеи или смелост...
УЕСЛИ ШУЛЦ "ДЪ ЛУМИНИЪРС"
... за това, че не е нужно да на пишеш най-бързата
и най-шумната песен.
Трябва да пишеш различни песни.
Може да са тихи, може да са бавни,
може да са прочувствени.
Искреността не е мъртва.
Откритостта няма да те убие.
Не е нужно да е иронично, но трябва да е поетично.
Беше напълно готов да се разкрие напълно,
да бъде уязвим и да каже колко неготин се чувства,
което беше най-готиното нещо.
Хората, които харесваха първия албум,
може би не си купиха "Сателитите", може би си ги купиха,
но никой не престана да обича песните му.
Така и не са слизали от ефира.
Дай да видя.
Ще запишем "Дългият декември".
Ти сам ли? - Да.
Добре.
Готов ли си? И...
Значи това е бисът.
Талантът на Адам е много по-важен
от това да е модерен, което е нещо мимолетно.
Майната му на модерното.
Адам получи по-малко хубави отзиви
от много хора през 90-те години,
но тях вече никой не ги слуша
и нямат място в сърцата на няколко поколения.
Сега вече знам,
че докато това, което пееш,
идва от сърцето ти и това, което наистина искаш да пееш,
няма за какво да се притесняваш.
Всеки ще има различна реакция,
и някои днес не го харесват, но утре ще го обикнат.
И за мен най-добрата на "Каунтинг Кроус"
звучи сякаш не се притеснява от това, което мислят другите.
Просто ти разказва своя опит
или техния опит.
Тук сме братя и сестри,
все странни хора, с които имам това общо нещо.
Взимаме работите, които се случват в живота ни,
и ги превръщаме в едни странни неща,
които в римите си обясняват какво преживяваме.
"СВАЛИ САТЕЛИТИТЕ" СТАВА ДВОЙНО ПЛАТИНЕН В САЩ
"КАУНТИНГ КРОУС" ИЗДАВА ОСЕМ СТУДИЙНИ АЛБУМА
И ПРОДАВА НАД 25 МИЛИОНА КОПИЯ.
НАЙ-НОВИЯТ Й АЛБУМ "ЧУДОТО, ВСИЧКО НА ЕДНО"
ПРОДЪЛЖАВА ТЯХНОТО ПОЗНАТО НАСЛЕДСТВО.
Все още съм обсебен от музиката.
Вече не е само мястото, където отивам да се изразя.
Това е мястото, където живея и което обичам.
Превод на субтитрите: Павел Константинов