Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
ЕМІ СКОТТ РЕЖИСЕРКА
Попри понад 30 років колосального успіху,
Counting Crows залишаються
одним із найсуперечливіших гуртів в історії рок-музики.
У цьому фільмі я зосередилася
на перших двох альбомах Counting Crows.
Я хотіла відстежити витоки
того, що викликало стільки захоплення,
а також стільки озлобленості.
Чимало моїх пісень про складні часи
в людському житті,
проте вони майже завжди замішані
з думкою про надію.
Знаю, я з тих людей, хто вважає все
безнадійним у багатьох ситуаціях,
особливо в молодості.
Це було... Знаєте, на додачу до всього,
до труднощів, які можна уявити,
у мене була психічна хвороба, яка дійсно...
Я не розумів, у чому річ,
я не знав, що відбувалося,
я лише знав, що з цим дуже важко жити.
Типу, як можна...
рухатися до надії,
коли ти не можеш спати,
не здатен ясно мислити. Аж потім раптом
ти перед усім світом.
Було чудово зненацька мати кар'єру.
У комплекті з цим йдуть
усілякі до біса складні штуки.
Ці пісні змусили мене цілковито змінити мою особистість.
Тож вони безмежно важливі для мене.
Я вдячний цьому гурту
за відкритість у текстах, що висловлюють те, що відчувають.
Це дуже сміливий вчинок,
як артист ти можеш сильно відгребти за таке.
Він прославився піснею про те, що хоче бути рок-зіркою,
саме в той період історії рок-музики,
коли не слід було зізнаватися,
що хочеш стати рок-зіркою.
Ми на світлофорі,
коли якісь молодики починають волати в машині:
«Counting Crows — відстій!»
Ставши знаменитим, ти не можеш робити звичні речі
і стаєш ізольованим.
Якщо ваш внутрішній критик голосний, як у мене й Адама,
ви неминуче проходите періоди,
коли буквально не подобаєтеся самі собі.
Ніхто не готує вас до того,
що стається, коли ваш перший альбом стає хітовим.
Містер Джонс. До речі, хто цей містер Джонс?
Ми колись дізнаємося про це? Може, Джеймс Ерл Джонс?
Алекс Джонс? Індіана Джонс?
Я шукаю відповідь про цього Джонса,
можете допомогти мені розібратися?
Хто, в біса, такий той містер Джонс?
COUNTING CROWS: МИ ДАВНО НЕ БАЧИЛИСЯ?
-Мої черевики в кадрі? -Так.
Добре, бо вони крутезні.
АДАМ ДУРІЦ COUNTING CROWS
Ми переїхали до Берклі, потім до Окленда,
тоді назад до Берклі.
Я вперше був у гурті,
писав пісні і виступав,
а це важко робити.
Був такий момент,
коли я намагався вигадати назву гурту.
У мене був блокнот для нотаток із двома колонками назв,
там було їх близько 60-ти. Всі вони були жахливі.
Серед них були Bird Circle, Monkey Garden,
або ж у зворотному порядку.
Я дивився відеокасету Мері-Луїз Паркер.
Це моя давня подруга.
Фільм називався Signs of Life.
Це були шалені часи. Я знялася у своєму першому фільмі.
МЕРІ-ЛУЇЗ ПАРКЕР АКТОРКА
Там грають Бо Бріджес, Вінс Д'Онофріо,
Кевін Джей О'Коннор.
Там є сцена, де Вінс і Кевін
стоять на пагорбі й розмірковують,
що робити далі в житті,
злітає зграя круків. І Вінс каже...
Як називається віршик про круків?
Ти про що?
Що ти кажеш, коли бачиш круків.
-Круків? -Так.
Кевін каже: «Здається, рахувати псів».
Ні, не псів. Круків.
Так казала моя мама: «Рахувати круків».
Я вирвав аркуш із блокнота,
жбурнув його в батьківський камін
і вирішив, що це наша назва.
Мені одразу ж сказали, що це жахлива назва.
Усі назви гуртів жахливі, поки не звикнуть.
Він виступав у якомусь концертному залі в Берклі,
і ми з Адамом почали сперечатися щодо альбомів.
Я захоплювався Can або Captain Beefheart.
ДЕВІД ІММЕРҐЛЮК ГІТАРИСТ
А він торочив про Брюса Спрінгстіна.
Я кажу: «Я не ходжу до церкви».
Він такий: «Ти про що?» Минуло кілька днів,
хтось постукав у двері моєї квартири
в Берклі близько одинадцятої ранку,
я відчинив двері, а там той тип, Адам.
І в нього цілий стос платівок.
Весь хронологічний каталог Брюса Спрінгстіна,
який він нещодавно придбав в Amoeba Records.
І він каже: «Ось, це для тебе.
Потім поговоримо». Розумієте?
Я такий: «Люблю цього хлопця».
Іммерґлюк такий...
ДЕВІД БРАЙСОН ГІТАРИСТ
«Подивимося, чи зможете ви поладнати».
Так і зробили. Ми відразу ж порозумілися.
Коли ми хотіли щось записати,
то йшли до студії Дейва.
Дейв мав невеличку 16-трекову студію звукозапису,
Dancing Dog.
Цей запис став приголомшливим демо.
Брайсон — грамотний звукорежисер.
ЧАРЛІ ҐІЛЛІНҐГЕМ КЛАВІШІ
Звучало як студійний альбом.
Тоді ми працювали над альбомом August.
Тобто пісні писав Адам,
але я зробив свій внесок і написав деякі переходи тощо.
Отже, коли я кажу «ми», я маю на увазі насамперед його.
Ми знайшли хлопця на ім'я Алан Леонард.
Це виявилося серйозною справою. Він був юристом Тома Петті,
він був представником Warner Chappell Publishing.
«Так, звісно. Надішліть мені касету».
На демозаписі має бути одна пісня, може, дві, найбільше — три.
Ми надіслали цьому чуваку 14-15 пісень.
Його реакція на демозапис із 15 пісень
була як і в будь-кого: «Що за купка селюків?»
Алан такий: «Сподіваюся, це щось хороше,
бо його слухатимуть секунд 30».
Але потім ви починаєте його слухати,
там половина першого альбому.
Там було кілька пісень, які я не думав включати
до першого альбому, але вони були запальними,
це були хороші пісні.
Через 30 секунд він не викинув запис,
а вже дзвонив нам.
Він мені подзвонив того ж вечора.
«Боже мій, я в захваті.
Я хочу з вами працювати.
Тільки дослухаю. Гаразд, бувайте». Клац.
Наступний дзвінок: «Це Алан Леонард.
Юрист. Ви прислали мені касету».
«Так. Гаразд, звісно».
Цей юрист роздав його керівникам звукозаписних компаній,
тож усі його копіювали...
МЕТТ МЕЛЛІ КОЛИШНІЙ БАС-ГІТАРИСТ
Це демо ходило по руках і стало улюбленим для багатьох.
Ми отримали пропозиції від усіх компаній звукозапису.
Після цього розпочалася війна ставок.
Geffen запропонували нам повну творчу свободу
та вищу авторську винагороду.
І ми обміняли на це всі гроші.
Буквально всі.
Geffen це Nirvana, розумієте?
Geffen були в авангарді того,
що на той час було новим, крутим, тривким, важливим.
РОБ ГАРВІЛЛА ІСТОРИК МУЗИКИ
Скажімо, якщо вам тоді було 14 років,
Nirvana змінювала все.
Одного дня я слухав Poison та Def Leppard,
а наступного — вже ні.
Саме тоді офіційно почалися дев'яності.
У той час я жив у батьків,
діяв їм на нерви.
Я був готовий знайти підробіток
і спробувати вижити самостійно.
Я займався ще й програмуванням.
Я хотів стати серйозним вченим,
досліджувати штучний інтелект.
Я мріяв бути в гурті з 12 років.
Я й гадки не мав, що стати успішним майже неможливо.
Раптом ми підписали контракт із великим лейблом.
Ось і ми, завчений і пухкий
фолк-рок гурт із Берклі-Гіллз.
Розумієте? Як ми продамо тисячі альбомів?
Я подумав, ми запишемо альбом.
Може, поїдемо на гастролі з супроводом у фургоні,
а потім повернемося додому.
Гурт розпадеться.
Контракт зірветься.
Є момент, коли Койот Вайл
літає,
і хтось каже: «Ти не можеш літати».
І він такий: «Не можу?» — і падає каменем.
Я відчував, що можу стати рок-зіркою.
Я просто можу це зробити.
Тож коли ми записували перший альбом,
я сказав колегам у своєму офісі:
«Збережіть моє місце». Я думав,
на це піде місяці чотири,
і я повернуся на роботу.
Але не так склалося.
Ми зняли будинок на пагорбах.
Здається, нині там швейцарське консульство.
Він ідеально підходив. Там простора вітальня,
де ми могли записувати.
ТІ-БОУН БЕРНЕТТ МУЗИЧНИЙ ПРОДЮСЕР
Ті-Боун Бернетт один із найкращих продюсерів,
нам пощастило з ним працювати.
По-перше, його звати Ті-Боун Бернетт,
як на мене, в цьому вже 75 % його авторитету,
його величі.
Типу: «Це наш продюсер Ті-Боун».
«Еге».
Ми багато грали в покер. Ті-Боун любив грати в покер.
Я вперше там побачив
масажне крісло.
Ті-Боун постійно сидів у тому кріслі, завжди з телефоном.
«Я в захваті. Так тримати.
Продовжуйте в тому ж дусі. Я в захваті».
Так.
Він сказав: «Ми зробили демо, що звучить як альбом.
Тепер треба зробити альбом, що звучить як демо».
Разом із записом нашого першого альбому,
ми також були в режимі дослідження,
намагалися зрозуміти, хто ми такі.
Я думав, що треба зібратися докупи,
послухати один одного і навчитися грати в гурті.
Я змусив усіх...
змінитися.
Дейв Брайсон грав на гітарі у стилі The Stone Roses
з багатьма ефектами, і ми все це прибрали.
Метт грав на бас-гітарі без ладів.
Ми змусили його придбати старі гітари Hoffner і Vox.
Чарлі грав на синтезаторі,
але ми сказали: «Ні, тільки фортепіано і B3 для цього альбому».
Як музиканти...
Я лише скажу, що був не готовий до такого.
Тож коли ми записували перший альбом,
я був страшенно переляканий.
Я сумнівався, що зможу зіграти те,
на що заслуговує цей альбом, чи як потрібно.
Я був упевнений, що не зможу.
Я псував усім життя.
Гадаю, в кожного виникало бажання піти
під час запису того альбому.
Це був важкий перехід
від рівноправного партнерства
до одноосібного керування Адама.
Пригадую, як він сказав мені,
що це новий світопорядок,
і я довго і серйозно розмірковував над тим, щоб піти.
Я дійсно думав, знаєте... Можна матюкатися?
-Авжеж. -«У дупу».
Уявіть, що ви працювали все життя,
щоб підписати контракт,
а коли з вами його підписали, бо ви такий класний гурт,
вокаліст каже: «Це супер,
але все, що ви робили, неправильно,
і тепер ми змінимо все».
Ви подумали б: «Цей тип несповна розуму».
Але після того,
як я припинив себе жаліти, то подумав:
«Подивимося, до чого це призведе».
У студії він постійно
мав неприємні епізоди,
коли не знав, як пояснити,
чого він хоче
і що йому щось не подобається.
Це мало відчуватися певним чином.
Я не знав, як сказати людям,
що саме неправильно.
Я просто знав, як мало відчуватися,
але не міг це пояснити.
Я не знав, як сказати людям
бути Counting Crows.
Гадаю, я маю право це казати, бо й сама така,
коли він займається творчістю,
з ним важко взаємодіяти.
Адже він прагне того,
що вище за його очікування.
Він хоче здивувати самого себе.
Він жадає, щоб було краще, ніж він уявляв.
І він буде невблаганно домагатися цього.
Проте не всі люди такі.
Я все життя в рок-н-ролі.
Усе життя я в музичних гуртах.
Як ведучий вокаліст
ти маєш споріднитися зі своїм гуртом...
СІНДІ ЛОПЕР МУЗИКАНТКА
...що проходить крізь тебе.
Тож Адам узяв усю цю тривогу, яку він переживав,
і трансформував її через музику.
Він не любить відшліфовану музику.
Шліфування зробить її гіршою.
Треба так налаштувати
свої відчуття й інструменти,
щоб було не відшліфовано. Це виходить сирим,
навіть якщо це вже 109-та спроба.
Ми мусили зробити це справжнім.
Мало бути боляче.
Я хотів, щоб пісня типу Perfect Blue Buildings
була схожа на нервовий зрив.
Фактично він у мене й стався.
В Адама є якась сумбурна інтимність,
коли ви відчуваєте, що слухаєте,
спостерігаєте, як хтось щось проробляє.
Це наче ведення щоденника,
як внутрішнє хвилювання,
терапевтичне відчуття,
яке ви отримуєте від нього і яке можете розділити з ним,
якщо будете на тій же хвилі.
Я почав писати пісні років у 18.
Так я міг самовиражатися,
чого мені бракувало.
Я завжди відчував, що всередині мене стільки всього.
Це ніяк не проявлялося
в усьому іншому,
чим я займався в дитинстві.
Це місце, куди я іду поговорити
про все сам із собою.
Я живу тут, але йду туди,
де можу виразити власні почуття.
Асоціальна поведінка частково проявляється в тому,
що ви живете, дистанціюючись від певних речей.
Світ часто здається фільмом, який ви дивитеся.
Отже, ви...
Дещо дистанціюєтеся від свого життя.
Позитив від написання пісень в тому,
що таким чином я міг виражати певні речі,
на відміну від...
Одного ранку, коли мені було 21 рік, я взяв велику склянку
і випив її до дна.
І я подумав: «Ну, я дуже дивно почуваюся.
Я почуваюся інакше. Наче...
Таке відчуття, що я під кислотою».
І я відчував, що так і було
наступний рік-півтора.
Це був цілодобовий жах.
Щоранку я прокидався
зі страхом розплющити очі.
Я просто дуже хотів, щоб це скінчилося, а воно не скінчалося.
Це тривало і тривало.
Тоді я почав думати,
що в мене серйозні психічні проблеми,
адже це ніяк не пов'язано з наркотиками.
Це просто відбувається.
Тоді лікар вперше призначив мені препарати,
бо я взагалі не знав, як жити.
Це було дуже страшно і не припинялося.
Коли ми записували перший альбом,
мені зателефонував менеджер:
«Ван Моррісон не гратиме
у Залі слави рок-н-ролу.
Його включили до Зали слави, але він не прийде».
Роббі Робертсон
був тоді музичним директором.
І Роббі сказав: «Ні, я знаю цей гурт.
Вони саме записують альбом на пагорбах.
Вони ідеально підійдуть».
Залу слави рок-н-ролу створили, щоб виключати людей.
І так щороку: «Ми включимо цих людей,
але не тих». Існує ієрархія.
Є спосіб туди потрапити,
щоб вони вас прийняли.
Гадаю, Роббі Робертсон сказав:
«Пані та панове, ось ці хлопці».
Виходять Counting Crows, а ніхто не знає, хто вони.
Пам'ятаю, коли ми виступали,
у мене була дурнувата шапка, яка називалася мамбосок.
Це продовгувата шапка,
вона закручується позаду
через невеличку гумку.
Не знаю, чому я натягнув її, але вже так сталося.
А ще на мені великий, важкий піджак.
Знаєте, я дуже розгублююся на сцені.
І коли я вперше співаю Turn it up...
Я відкидаю голову, і шапка злітає
з маківки, але я її ловлю.
Мені вистачає спритності ловити шапку,
але бракує клепок натягти її на голову
як слід чи відкинути.
Тож впродовж усієї пісні
вона мігрувала моєю головою в різних напрямках,
вперед-назад.
Вона постійно злазила і крутилася.
Але ми чудово виступили, все було супер.
Гадаю, ми й досі єдиний невідомий гурт,
який виступав у Залі слави рок-н-ролу.
Одного дня я почув,
що Чарлі йде з усіх гуртів
і гратиме у власному.
Я такий: «Це ж божевілля».
ДЕН ВІКРЕЙ ГІТАРИСТ
Навіщо так робити?
Я пішов подивитися їх у Paradise Lounge.
Почувши пісні, спів Адама,
побачивши, як Адам виступає, я сказав:
«Чарлі, якщо вам знадобиться ще один гітарист,
я залюбки гратиму з вами».
Я взяв платівку додому на вихідні
і ввімкнув її вдома у батьків.
А моя мама вигукнула з кухні:
«Цей тип такий скиглик».
І почалося.
Ми в ефірі. Майстер Ті тусується з Countin...
Як там... Counting Crows.
-Як ся маєте? Все гаразд? -Привіт.
Гаразд, хлопці. Представтеся нації.
Я Чарлі.
-Привіт, націє. -Я Адам.
Добридень, націє. Це Ден.
Приємно познайомитися.
Поговорімо про дреди. Вони в тебе давно?
Близько року.
-Невже? -Так.
Виглядають новенькими.
Я дивився в дзеркало, і в мене завжди було відчуття,
що це не я.
Були моменти,
більш бентежні за інші,
але це виглядало неправильно.
Я почувався не таким.
Те, що я бачив, не було мною.
Це не те, що я відчував,
бачивши це обличчя в дзеркалі.
Просто не те.
Однак коли я зробив дреди, це змінилося.
Я немов уперше
справді впізнав себе.
І в цьому образі...
я прожив 27-28 років.
Розумієте? І...
Вважаю, я навчився бути собою.
Типу, що? Ну, це здалося...
Мені це здалося божевіллям.
Навіщо ти це зробив?
Але, боже правий,
це стало величезною частиною його особистості,
а ще він тоді круто виглядав.
Але реакція була шоком. «Ти що, знущаєшся?»
Типу: «Ось куди ми прямуємо? Гаразд».
Я придбав один із його дредлоків на eBay.
КРІС МАРТІН COLDPLAY
Я посадив його і сподіваюся виростити ще одного Адама Дуріца.
Я давно його знаю.
Ми познайомилися років 20 тому у парку Вашингтон Сквер.
Я подумав, що він Ані Діфранко, і почав залицятися до нього.
ДЖЕФФ РОСС КОМІК
Чому ви мене запросили?
Я просто постійно приколюватимуся
над Counting Crows. Ви дійсно цього хочете?
Коли Counting Crows засвітилися, я був сценаристом на MTV.
Я працював на 1515 Broadway.
MTV було важливим місцем. Треба було потрапити на MTV, щоб прославитися.
MTV казало тобі, що круто. MTV казало тобі, хто ти.
Може, тобі варто піти в напрямку Yo! MTV Raps,
чи в напрямку Headbangers Ball,
чи в напрямку 120 Minutes.
120 Minutes було таким собі інді-шоу,
яке транслювали щонеділі
з опівночі до другої ночі.
Geffen подзвонили з MTV:
«Де кліп Counting Crows?»
Geffen питають: «На яку пісню?»
Народ із MTV в шоці:
«Ви що, здуріли?
Що за питання? Це ж ваш альбом.
Той хіт, Mr. Jones, уторопали?»
«А, ясно. Ми знімемо кліп».
У моїх менеджерів виникла геніальна ідея.
Знаєте, немає ніяких релізів
між Різдвом і Новим Роком.
У цей тиждень немає чартів, тому й нічого не випускають.
Ні пісень, ні альбомів.
Тоді нічого не виходить, бо не потрапить у чарт.
Вони докумекали, що того тижня ніхто
нічого не дасть на MTV.
Тож якщо ми дамо кліп саме того тижня,
вони точно вставлять його в 120 Minutes.
-Я Чарлі. -Я Метт.
Я Адам.
-І ми... -Так. Ми...
-Counting Crows. -Так, це ми.
MTV був увімкнений, і я почула той початковий риф.
Я подумала: «О, це Адам. Зараз співатиме Адам».
Рок-зірки початку дев'яностих навчили мене,
що таке рок-слава і які це відчуття.
І вони розказали мені, що це було жахливо.
Трент Резнор тримав мікрофон обома руками.
Й отак: «Моя голова така важелезна під вагою
моєї слави рок-зірки». Це Трент Резнор.
А в Mr. Jones робить так.
Він розуміє, що те, чого він хоче,
скоріш за все знищить його.
Похмурість цієї пісні є одразу очевидною,
і вона стає ще похмурішою через стрибучість
її презентації.
Mr. Jones про мрію бути рок-зіркою,
але також про те, що це виявиться
не те, що ви думаєте.
Коли він повторює: «Коли всі люблять мене,
я ніколи не буду самотнім»,
ви розумієте, що це не так,
і справа не лише в мрії,
а й у присутній в цьому порожнечі.
Що не скасовує мрію.
Мрія — це чудово, але ніщо не вирішує всіх проблем,
так само як те, що ти рок-зірка, не вирішує всього.
Треба самому розбиратися зі своїм лайном.
Пощастило, що якось тієї осені
ми грали на розігріві для Cracker в Irving Plaza.
І ми класно виступили.
Нас викликали на сцену на біс,
а з гуртом на розігріві такого не буває.
Того вечора в залі була Марсі Кляйн,
дочка Келвіна Кляйна,
яка була продюсеркою Saturday Night Live.
Після цього вони
подзвонили й запросили нас на шоу.
Вони сказали: «Спочатку Mr. Jones, потім, може, Round Here,
але обидві пісні треба скоротити».
Дві пісні в Saturday Night Live,
одна — це вже... Різниця в переглядах
між одною та іншою просто величезна.
Я дуже хотів зіграти Round Here,
і я хотів зіграти всю пісню,
бо вважав, що вона визначить нас для людей.
Mr. Jones — чудова пісня,
проте вона схожа на багато інших пісень.
Round Here не схожа ні на що.
Вони відмовилися. Хотіли, щоб ми зіграли хіт.
Зрештою Saturday Night Live погодилися.
ГАСТРОЛІ Д. БРАЙСОН, 1994
Нам дозволили грати Round Here,
а потім Mr. Jones,
обидві пісні можна зіграти повністю.
Ви репетируєте, потім відпочиваєте
і не виходите з будівлі. Я був вкрай перезбуджений,
не міг розслабитися, не міг дивитися ні на кого.
Ми ніколи раніше не були в прямому ефірі.
Усі видавалися страшенними знаменитостями.
Коли ми туди приїхали, вони сказали: «Ой, до речі,
мушу попередити, щоб вкластися в графік,
ми дещо переробили,
і ви спочатку гратимете Mr. Jones,
а Round Here буде другою піснею.
І...
Напевно, доведеться вирізати
хвилину-півтори з кожної пісні».
Усе, про що ми домовилися,
викинули у вікно.
І я сказав: «Ні, у нас є домовленість.
Ви нам це обіцяли».
Вони сказали: «Так, але ми нічого не можемо зробити.
Так буває в телешоу».
А я сказав: «Ні».
Адам просто сказав: «Ні, ми цього не робитимемо».
І погрожував піти.
Що, як ви розумієте, потребує сміливості, враховуючи...
Будь-хто ладен померти, аби виступити в перерві
на Saturday Night Live.
Це найважливіший момент у нашому житті.
І ми мусимо зробити все як слід.
Інакше я не хочу цього робити.
Навряд чи всі вважали,
що сперечатися про це — хороша ідея.
Тут я підтримую Адама. Я його не звинувачую.
Але періодично він вчиняв так впродовж років
і бісив цим багатьох людей.
Він очолює гурт й ухвалює рішення.
Він насправді ні з ким не радиться.
Це його справа.
Ми так довго тримаємося разом,
бо всі це приймають. Так. Усе гаразд.
Іноді не гаразд, але загалом гаразд.
Пані та панове, Counting Crows.
Легко втратити концентрацію,
тебе раптово переклинює,
і це треба переграти знову і знову.
І ми всі це знали.
Ми цього не обговорювали, а просто знали.
Я міг лише думати,
що робитиму те, що я роблю дуже добре,
і байдуже на камери.
Й Адам, звісно, був запальним.
Якщо поставити Адама перед камерою,
він оживає.
Це така емоційна пісня, і коли ми її грали,
я загубився. Просто відлетів.
Це призвело до грандіозної кульмінації.
Було схоже на космічну ракету.
Є момент, коли він просто
переходить на інший рівень у кінці.
Я кричав йому на сцені.
Я волав: «Так, давай!»
Ми виступили настільки добре,
наскільки могли.
І це показали наживо.
Гадаю, ми зіграли
до біса вражаючу версію цієї пісні.
Марсі Кляйн була на балконі
з Ґері, коли ми виступали.
Вона спитала: «Це твій гурт?» Він каже: «Так».
Вона така: «Вони круті».
Він каже: «Так».
«А твій друг Адам...» — «Що?»
«Він довбаний мудак».
Ми більше ніколи не виступали на Saturday Night Live.
Ніколи. Але це зробило нашу кар'єру.
31/03 ДАЛІ — ЛЕТТЕРМАН
Їхній дебютний альбом. Називається
August and Everything After.
Я вам дещо скажу. Якщо у вас його немає,
з вами щось не так.
За два тижні після Saturday Night Live
ми вперше стали гедлайнерами на концертах.
Ті два тижні були найкращими гастролями,
бо ми могли робити на сцені все, що заманеться.
Весь той період був скажено нереальним.
Їхати у фургоні в Сакраменто й слухати радіо,
а потім нас крутять по радіо.
Ми просто шаленіли, розумієте?
Ми просто прямували
цим чудовим періодом нашого життя,
стаючи відомим гуртом.
Це були божевільні часи.
Було нестабільно, але захоплююче.
Виступати на сцені з Адамом було дуже захоплююче,
бо я ніколи навіть не наближався
до того, щоб грати музику з кимось схожим на Адама.
У деяких людей це є, в інших — немає.
В Адама це було.
Ми ставали все популярнішими,
ось ми вже на розігріві у The Rolling Stones.
Не думаю, що ви з дитинства мрієте бути на розігріві.
Ви мрієте стати музикантом
чи автором пісень абощо.
Хоча мушу сказати.
Те, що Мік Джаггер робив у 20 років,
спонукало мене встати з-за піаніно
і стати співаком, просто стояти і співати.
Альбом August and Everything After вийшов 1993-го, мені було 17.
Єдині гурти, які я добре знав, були Nirvana і Pearl Jam,
і Sound. Усі в жанрі ґрандж.
Але в нього була ця своєрідна, екзотична, пустельна
свобода духу відкритої рівнини.
Гадаю, для 17-річних це було типу:
«Овва, як дійти до такого стану?»
Не думаю, що ми багато про це розуміли,
про щоденні страждання Адамового життя тощо.
Напевно, це звучало, як політ вільного духа.
Я дуже чітко уявляю
обкладинку August and Everything After.
Це була частина стьобаної ковдри альтернативного року.
Це одразу здавалося важливим і вагомим.
Похмурий, ліричний, підліток, який веде щоденник.
Неначе там записані твої переживання.
ГАСТРОЛІ Д. БРАЙСОН, 1994
Ми прибули до Європи, а журнал Rolling Stone вирішив
розмістити нас на обкладинці.
Але я сумнівався щодо цього, бо навіть попри те,
що вочевидь треба потрапити на обкладинку Rolling Stone,
я не міг не думати, яким стане моє життя
після цього і наскільки воно зміниться.
Бо я був дуже сором'язливим.
Мене відрядили до Парижа
зробити про них матеріал для обкладинки, коли все почало стрімко розвиватися.
ДЕВІД ВАЙЛД ПИСЬМЕННИК
Проте я закохався в їхній альбом
на нічному рейсі до Парижа.
Я не міг спати,
тож просто слухав його знову і знову.
І саме тоді цей альбом мене пробрав.
Я став одним із небагатьох музичних критиків, що полюбив Counting Crows
і досі любить.
Нині важко пояснити це людям,
але газетні кіоски були повсюди,
журнал Rolling Stone був попереду,
і в них була ціла полиця журналів Rolling Stone.
Це значить, твоя мармиза на кожному розі вулиці,
у кожному аеропорті, на автобусних зупинках...
Повсюди. Твоїй анонімності кінець.
І я не міг позбутися думки
про те, що були реальні наслідки
згоди на це,
хоча ніяк не можна відмовитися.
Уся фотосесія в Парижі була марною.
Я був схожий на віслюка. Я був такий понурий.
До того ж, усі учасники гурту
буди розлючені один на одного. Дощило,
погода була паскудною,
і нічого не вийшло.
Це було жахливо. Чорно-білі фото,
а ми такі...
Бляха, це ж рок-н-рол.
Теоретично, чорно-білі фотки похмурих людей —
саме те, що треба.
Зрештою, ми похмурі й сумні люди.
Але це настільки погано, що їх не можна використати.
Вони виглядають як жарт про похмурість,
наче пародія на гурт.
Я пам'ятаю, що в нас був чудовий день,
ми гуляли Парижем,
а потім повернулися до готелю.
Ми сиділи у вестибюлі,
здається, тоді Адаму зателефонували.
Жінка за стійкою адміністрації спитала:
«Тут є Адам Дуріц?
Можете відповісти на дзвінок?»
А це Ґері Ґерш.
Він був керівником Capitol Records,
і він пішов, перш ніж ми закінчили міксувати альбом,
але все одно я був йому як молодший брат,
а його іншими молодшим братом був Курт Кобейн.
НОВИНИ
Привіт, я Курт Лодер, це Новини MTV.
Фронтмена гурту Nirvana Курта Кобейна,
надзвичайно талановитого співака, автора пісень і гітариста,
знайшли мертвим у Сіетлі у п'ятницю зранку.
Імовірно, це самогубство.
СІЕТЛ, ШТАТ ВАШИНГТОН 8 КВІТНЯ 1994 РОКУ
КУРТ КОБЕЙН 1967-1994
Це був страшенно жахливий момент,
більше для нього, ніж для нас,
бо він справді знав Курта.
Я лише був прихильником.
Я був у тусовці, але не знав його.
Він дуже засмутився, коли Курт Кобейн помер,
гадаю, це його дійсно налякало.
Ми обидва мали схожі проблеми,
але я погано з ними справлявся.
Тому це було так страшно
для мене, бо я знав... Ніхто інший не знав,
але я знав, що маю серйозну психічну хворобу,
і що існує велика проблема.
Я на цих препаратах, які, взагалі-то, від...
Не думаю, що в мене біполярка,
але мене лікують від біполярки,
і це було страшно.
У нього не було проблем із залежністю.
Він не пив багато, не вживав наркотики.
Я більше хвилювався, що він здасться.
Адам намагався пригальмувати
ажіотаж довкола нас.
Але це було не спинити.
Перший альбом став хітом.
Не можна це пригальмувати, якщо публіка в захваті.
Але Адам хотів усе сповільнити.
Прийшов успіх.
Гадаєте, вам дадуть час,
потрібний, щоб розвинутися у власному ритмі?
І чи вам самим вистачить терпіння?
-Ні. -Ні?
Ні, гадаю, вже надто пізно.
Отже, темп прискорився?
Еге, темп трохи зашвидкий цими днями.
Для мене.
Ясно. То ви зможете
взяти паузу, коли повернетеся в Америку?
-Ні. -Ні.
Коли ми повернулися з Європи і приземлилися в Новому Орлеані,
я поїхав туди на фестиваль
на ярмарку і мене оточив натовп.
Я й гадки не мав, що коїться,
аж раптом...
Мене оточив величезний натовп,
і це було... Я був за кордоном, коли це сталося.
Я не усвідомлював, що це досягло такого високого рівня
абощо. Типу...
Але тепер це стало манією.
Дивина, яка сталася того літа,
була в зміні від виступів на шоу інді-року
до виступів на маніакальних шоу,
де всі хочуть слухати виключно пісню Mr. Jones.
Здається, це було в Грецькому театрі.
Він сказав: «Вийди зі мною на сцену».
СЦЕНА
Ми вийшли, світло згасло,
а цей звук...
Я все доросле життя виступала на сцені,
але не з такою кількістю людей
і не з таким відчуттям, коли ти виходиш,
а тебе немов ударяє хвиля.
Я не можу... Я навіть не можу це описати.
Звук був настільки приголомшливим,
і просто відчуття очікування,
все це наче накриває тебе.
Я подумала: «Ось чому він...
так бореться».
Я почав слухати August and Everything After.
СТІВ КЕРР ТРЕНЕР «ГОДЕН СТЕЙТ ВОРРІОРЗ»
Він автоматично став
улюбленим альбомом, щойно його почув.
Я жив в Затоці,
тож ми стали досить близькими друзями.
Гадаю, ми з Адамом мали подібну схильність
до спокою і скромності,
проте займаємося тим,
що виступаємо перед тисячами людей.
Тож, це дивна річ, яку важко прийняти,
коли люди починають тебе пізнавати.
З одного боку, це надзвичайно лестить.
Проте з іншого боку... Ти любиш свою свободу
і почуваєшся трохи ніяково.
Розбиратися з цим, коли твоя слава росте,
і мати справу з такою популярністю — це дивне відчуття.
Я був фронтменом Chainsaw Kittens.
Я його знав,
бо тоді його неможливо було не знати.
ТАЙСОН МІД CHAINSAW KITTENS
Мені довелося побачити,
наскільки надмірно вони були виставлені напоказ.
Ми просто йшли,
і якийсь незнайомець підходив
і казав: «Ти той хлопець».
Не уявляючи, як називається гурт,
чи хто він такий, але він був тим хлопцем,
якого вони бачили по телебаченню.
За кілька кварталів від нашого готелю був кінотеатр.
Я сидів у кінотеатрі. В залі більше нікого не було.
Позаду відчинилися двері.
До місця, де я сидів, підходить хлопець,
сідає біля мене і питає:
«Слухай, ти з Counting Crows?»
Я відповів: «Так».
Він продовжує: «Можна я тут сяду?»
Я сказав: «Слухай, я намагаюся
відпочити вдень.
Мені треба трохи часу».
«Зрозуміло». Він встає і йде.
Десь через пів години позаду знову відчиняються двері.
Хтось іде проходом.
Я такий: «Чуваче, відчепися від мене».
А це не він.
Це просто білетер.
Він каже: «Я не знаю, що відбувається,
але якийсь тип у лобі
висить на телефоні хвилин 30-40,
обдзвонює всіх знайомих і розказує їм, що ти тут,
а надворі вже близько 200 людей».
Я такий: «Ти що, знущаєшся?»
Він каже: «Ні, якщо хочеш непомітно втекти,
внизу є вихід».
Тож я вийшов, прокрався до провулку
і вийшов на вулицю,
а потім почув, як хтось кричить, і я побіг щодуху.
Величезний натовп людей
мчить за мною до нашого готелю.
І це мене дуже налякало.
Наче одного ранку ти прокинувся на Марсі.
Потрібен час, щоб звикнути до гравітації.
Я чув, як він скаржився на це,
і я думав: «То й що, ти успішний.
У чому проблема?» Ми зустрілися з Адамом, щоб пообідати.
Ми з ним сидимо за столиком,
поряд ще кілька друзів.
Підходить якась дівчинка років шести:
«Вибачте, можна ваш автограф?»
Він тягнеться до того, що в неї було,
аж раптом із-за кущів
вистрибує її матір і відштовхує дівчинку.
«Боже мій, я ваша фанатка, можна з вами сфоткатися?»
Типу: «Боже мій».
Тоді я зрозумів,
що насправді відбувається
набагато більше всього, ніж я думав.
На початку він був дуже впізнаваним
через дреди.
Кліп Mr. Jones крутили повсюди,
що зробило його великою знаменитістю.
Він не міг нікуди піти,
щоб хтось його не впізнав.
Гадаю, в нас був кардинально інший досвід.
Я тренер Молодшої ліги, і я хлопець із гурту.
Я не був... Я все одно не був знаменитим.
Просто я у відомому гурті.
Отже, була боротьба зі славою,
а також гастролі, що тривали три роки.
Від нуля до трьох років —
це був великий крок для нас.
Він був непохитний щодо того,
що ми не будемо просто гуртом на радіо.
Ми будемо гуртом, який можна побачити наживо.
Але постійні гастролі протягом трьох років...
Від такого голова йде обертом.
Подорожі — це справжній виклик.
Ти більше не розумієш, що справжнє.
У дорозі всі трохи відсторонені, бо ти не знаєш,
де перебуваєш.
Ти не знаєш, яка дата.
Щоранку ти прокидаєшся в іншому ліжку,
це ніби інша планета.
Ти помічаєш, що всі твої спогади
роз'єднані. Здається, що те,
що сталося місяць тому, було
кілька днів тому. А те, що сталося
кілька днів тому, було...
Коли це сталося? Кілька тижнів тому.
Оскільки ти повністю заплутався.
У твоєму житті немає нічого постійного,
крім шоу, через яке треба продовжувати.
Отже, на гастролях важко.
Був етап, коли люди хотіли
просто слухати хіти,
вони навіть не були шанувальниками музики.
Вони просто хотіли, щоб на концерті звучало радіо.
Гадаю, коли ви йдете на концерт,
то хочете чути пісню так,
як вона звучить у вас у голові.
Ви бажаєте, щоб вони грали хіти
однаково, саме так, як ви їх любите.
А Адам Дуріц так не робить.
Він кепкував наді мною.
«Пантера Сара» виникла з образи...
САРА АПГОФФ, «ПАНТЕРА САРА»
...і жартів, що я люблю метал.
Я не пам'ятаю.
Я придумав їй прізвисько Пантера Сара.
Адам сказав: «О, Пантера».
А я: «Мені подобається».
Він такий: «Кайфуєш від геві-металу?»
Я відповіла: «Принаймні вони влаштовують бомбезне шоу на сцені.
Про тебе цього не скажу».
Я цього не знав. Не пам'ятаю.
«Я бачила тебе в Мілвокі й пішла після четвертої пісні».
Це перше, що я сказала Адаму, коли його зустріла.
Він такий: «Що?»
Я сказала: «Ти облажався в Eagles Ballroom.
Ми з подругою пішли».
Він такий: «Пригадую те шоу».
Це було того літа, коли я...
Доки я виходив на сцену щовечора,
я вже був розлючений.
Публіка жахливо ставилася до нашого розігріву.
Тобто до біса жахливо.
Вони хотіли побачити нас і послухати Mr. Jones,
а інші гурти освистували.
Серед них були мої друзі,
дехто навіть був моїм кумиром, як у випадку з Алексом.
На розігріві був такий собі Алекс Чілтон.
АЛЕКС ЧІЛТОН У КЛІВЛЕНДІ
Ніхто про нього не чув.
Публіка в Мілвокі не надто приязна.
Коли Адам вийшов, він був розлючений.
Його друга щойно вигнали зі сцени.
Він сердився на те, як до нього поставилися.
Пригадую, як глянула на подругу
після кількох перших пісень, які він співав зі злістю,
і подумала: «Я не хочу, щоб це зіпсувало мою любов
до музики Counting Crows. Пішли звідси».
Досвід того літнього туру
дійсно ледь не позбавив бажання грати.
У мене стався невеличкий зрив.
Нам довелося відмінити кілька виступів під кінець того туру.
Він був дуже вразливим. Він жодним чином
не був готовим до того, що сталося.
ТОМ МАЛЛАЛЛІ МЕНЕДЖЕР ТУРУ
А сталося велике шанування
і багато зловживань.
Не знаю, чи спроможна якась людина таке витримати.
Була закономірна негативна реакція.
Цікаво, що впродовж перших чотирьох
чи п'яти місяців огляди були чудовими.
Усі ці люди казали:
«Я дізнався про цей гурт, він дивовижний».
Але потім це швидко змінилося на дещо інше.
Counting Crows не дуже любили
у Сан-Франциско.
Сан-Франциско — дуже примхливе місце.
Де провінційно прагнуть бути крутими.
А тоді крутим вважалося звучання як Stooges
чи Butthole Surfers, чи щось на зразок цього.
А все, що мало хоч якийсь натяк на комерційність
або вміння співати в тон не було круто, чуваче.
Тож коли Counting Crows стали дійсно успішними,
їх зневажили в Сан-Франциско.
Хлопець підійшов до мене і сказав: «Чуваче, тобі так пощастило».
Я сказав: «Дякую». Він: «Ні, я маю на увазі,
тобі пощастило, адже ви жахливі.
І ви маєте такий успіх,
а кращі гурти — ні.
Тобто просто... Тебе не дивує,
що ви такі лайнові, проте знамениті?»
Я питаю: «Чуваче,
хто підходить до незнайомця
і каже йому таке?»
Так, ти отримуєш критику.
Слухайте, в мене жбурляли камінням
за те, як я одягалася.
Люди казали мені піти з посади,
писали мені імейли,
типу: «Звідки у вас моя електронна пошта?»
Знаєте, це частина успіху.
Треба якимось чином прийняти
критику життя, яке ти ведеш.
У нас є будинок у Північному Берклі.
Здавалося, що на нашій вулиці
щовечора вечірка.
Вона перетворилася на майданчик для гульок.
А потім я зрозумів, що це не вечірка
на вулиці, а якісь молодики
розбили табір на нашому газоні.
Вони просто поселилися на нашому газоні
і жили там.
Щоб щодня бачити нас крізь вікно.
Вони показували на нас крізь вікна.
У мене почалися панічні атаки:
«Я не можу тут нічого робити. Я не знаю, куди піти.
Куди я не подамся — всюди проблеми».
Ти починаєш шарахатися від усіх,
коли тобі так надокучають.
По суті, я був готовий стати відлюдником.
Якось мені подзвонили Сел Дженко
і Джонні Депп із Viper Room.
СПІВВЛАСНИКИ VIPER ROOM
І вони сказали: «Як справи?»
Я сказав: «Знаєте, усе гаразд».
Вони питають: «Що трапилося?»
Напевно, це було досить очевидно,
тож я їм розказав. Вони сказали: «Чекай».
Щось один одному пробурмотіли,
ввімкнули режим очікування.
Тож вони сказали: «Слухай,
ми зняли тобі номер у The Bel Age,
Це готель позаду Viper Room.
Ми забронювали тобі місце на рейс о сьомій годині
з Окленда до Бербанка. У нас сьогодні вечірка.
Кейт Мосс святкує 21-й день народження.
Просто приїзди, тобі треба вибратися звідти.
Вибирайся звідти прямо зараз».
І я поїхав.
БУЛЬВАР САНСЕТ
Першого вечора на вечірці Кейт Мосс
зібралися всі супермоделі,
кожна з них була в кімнаті,
на що було дивно дивитися.
Ти наче йдеш художнім музеєм,
доходиш до картини «Американська готика»,
а потім піднімаєшся на сходовий майданчик,
а там знамениті «Хмари» Джорджії О'Кіф,
і все це прямо перед тобою.
Ти раптом з'являєшся на вечірці,
коли вдома був жахливий тиждень,
а там Ель Макферсон і всі інші відомі моделі,
які тільки можуть бути.
До речі, знайомся, Вільям Барроуз.
Знайомся, Том Петті. Знайомся, Біллі Гіббонс.
І всі вони в цій тісній кімнатці разом,
у цьому клубі Джонні та Села.
Лос-Анджелес став прихистком.
Тоді це здалося мені магією.
Це ціле місто мрійників.
Якими б мрії не були:
поверхневими чи глибокими, творчими чи ні.
Вони не хотіли робити те, що робили всі інші.
Вони хотіли зробити щось самі.
Знаєте, танцюристи, скульптори, художники, моделі,
актори, письменники, режисери, музиканти.
Крістіна Епплґейт подарувала мені фотоапарат Nikon на Різдво
одного року, здається, 93-го чи 94-го.
Тож я все фоткала.
У ті часи у Viper Room не можна було розміщувати камери.
Не було інтернету, мобільних...
ШЕННОН МАКМАНУС КОЛИШНЯ МЕНЕДЖЕРКА
А я була менеджеркою,
то змогла пронести свій Nikon у бар,
тож у мене купа фоток.
У мене завжди була маленька фотокамера Olympus Stylus,
яка влазила в задню кишеню.
РЕНДАЛЛ СЛАВІН ФОТОГРАФ
Це не був якийсь грандіозний замисел,
скоріше я знав, що у мене круті друзі.
І я не хотів цього забувати.
Я була Instagram до появи Instagram.
Бо я фотографувала і йшла...
На бульварі Сансет був експрес-фотодрук.
Боже, я сприяла їхньому бізнесу.
Зазвичай я друкувала подвійні
чи потрійні екземпляри,
бо я роздавала людям фотки,
на яких їх було багато,
а потім складала їх у фотоальбом
і приносила на наступну вечірку,
яку рекламувала,
і їх передавали по клубу.
Я була єдиною... Окрім Рендалла іноді.
Я дозволяла Рендаллу іноді робити фото,
бо я знала, що він не продавав їх
таблоїдам.
Коли я бігав з Адамом,
то був там єдиним фотографом.
Тож якби я не фотографував,
це лишилося б лише у спогадах.
Саме це робить їх такими особливими.
Я завжди повторюю, що це були останні хороші часи,
адже в цьому була краса...
мати змогу сховатися.
Я жила в одному з будинків Крістіни Епплґейт,
а вона збиралася здавати один з інших будинків.
Тож я сказала Адаму:
«Чуваче, Крістіна здає будинок в оренду».
І я пам'ятаю, як ми їхали з ним угору каньйоном Лорел:
«Запам'ятовуй дорогу, бо відтепер
ти їздитимеш нею додому».
І ось я дізнаюся, що він переїхав до забороненого Лос-Анджелеса,
де стається все погане.
Усі неприємності з Лос-Анджелеса.
Якщо ви виросли в Агломерації затоки,
особливо в Берклі, ви такі:
«Боже, звідти все лайно». Розумієте?
Усі, хто так вважає,
ніколи не були в Лос-Анджелесі, та не зважайте.
Окрім Рендалла,
єдині, кого я там знав,
це люди, які працювали у Viper Room.
Я знав Села, знайомий із Джонні,
Шеннон, кілька працівників...
Вони були єдиними, кого я знав,
тому я лише там і тусувався.
Знаю, багато хто зі мною не погодиться,
але там було щось камерне, як Cheers,
атмосфера маленького бару, бо там були великі шоу.
Звісно, Smashing Pumpkins чи Oasis абощо,
але завсідники, які приходили п'ять-шість разів на тиждень,
були як рідні.
Навколо людей, які там тусувалися,
була наче сітка безпеки, це включало й Адама.
Шеннон така: «Гей, мені треба в туалет.
Вмієш працювати на касі?»
І я сказав: «Так, звичайно».
Вона така: «Можеш це зробити?»
І я був барменом, обслуговував на касі.
Потім я робив це щодня.
Це єдине місце, де я почувався комфортно.
Я навчила його бути барменом,
і в нього стало так добре виходити, що він казав:
«І чайові не для мене, а для неї».
Він знайомився з дівчатами й різними людьми,
а я веселилася зі своїми друзями,
ще й заробляла. А ще, гадаю,
через те, що він міг просто спілкуватися з людьми, а не:
«Чувак із Counting Crows говорить зі мною».
Типу: «Що питимете?
Ром-колу? Гаразд. З вас вісім доларів».
Він міг говорити з людьми,
не будучи в тому образі.
Пам'ятаю, як хтось сказав:
«Той бармен вилитий вокаліст Counting Crows».
Адже ніхто б не подумав,
що хлопець з обкладинки Rolling Stone
також давав їм Amstel Light.
Ми багато часу відпочивали.
Я пам'ятаю, як дзвонив Адаму з Сан-Франциско:
«Може, зустрінемося й напишемо щось?
Можемо зустрітися».
А він такий: «Я зараз не в гурті».
Ми знали, що в нього труднощі.
Ми навіть сумнівалися, чи запишемо
другий альбом,
бо було схоже, що він готовий піти.
Я постійно думав:
«Було б краще не досягти цього,
а потім це скінчиться,
чи було б краще взагалі не діставатися сюди,
не знати, як це». Розумієте, про що я?
Не знаю, чи це правда,
але я десь прочитав, що Адам працював у барі
після першого альбому,
і я завжди по-своєму тримався за це.
Після всього, що ми робимо,
я намагаюся робити щось таке.
Я бачу, що він намагається залишатися приземленим.
Для мене це нагадування:
«Я мушу робити й звичайні людські речі,
щоб знати, як співати про те, що переживають інші».
Це мене дійсно надихнуло. То це правда?
Це правда.
Він був барменом у Viper Room.
Ясно. У Viper Room.
Можливо, не так приземлено,
як наприклад, зал очікування в аеропорту Де-Мойн.
Я не був вправним у....
Я досі не вмію підходити до людей і розмовляти з ними.
Та це не суттєво, бо в Лос-Анджелесі
люди підходили і говорили зі мною.
І це були не прихильники.
Власне, вони поводилися нормально,
бо там усі знамениті.
То й що, що я відомий?
Ось Джек Ніколсон. На біса ти комусь здався?
Якось я їв мексиканську їжу з Алленом Гінзбергом.
Ми разом дивилися Адама Анта.
Чого ще хотіти від життя?
І коли я трішки відійшов,
бо мені був потрібен час на відпочинок,
сталося диво.
Це дало мені цілий світ, про який можна писати,
що був до біса захоплюючим.
Я не міг дочекатися, щоб записати альбом.
Я пожив зовсім іншим життям
того року, чого ніколи не було
в моєму житті. Я був у роз'їздах.
Гастролював світом.
Я був рок-зіркою. А потім переїхав до Голлівуду.
І познайомився з купою прикольних людей.
І я хотів написати про це.
І я подумав:
«Я напишу найкрутіший
альбом у стилі рок-н-рол».
Не уявляю, який це тиск —
бути невідомим гуртом, що продав сім мільйонів копій
першого альбому, не докладаючи зусиль.
Ви не знали, що у вас так вийде.
А коли ви це зробили, всі такі:
«Повторіть».
Цього разу ми придбали цей старий едвардіанський маєток 1930-х років
на пагорбах біля парку Гріффіт.
Що змінилося, коли ви переїхали сюди?
Це надає всьому іншого звучання?
Ми всі можемо зібратися в одній кімнаті. Там луна.
Ми думали, що атмосфера в кімнаті допоможе.
Не впевнений, що це допомагає,
але це надає унікального звучання.
Не знаю, звучить добре чи ні.
-Але... Звучить унікально. -Точно.
Там був великий передпокій при вході
з просторими сходами нагору,
сходи в класичному стилі.
Уся зона вітальні праворуч
стала місцем, де грав гурт,
музичною кімнатою.
Я пішов і накупив усього.
Мікрофонні кабелі та мікрофони, касетні магнітофони
і гарнітури для навушників і ще купу всілякої всячини.
Це моя подруга Джейн Пратт.
Вона була редакторкою журналу Sassy,
тому що вона дуже зухвала.
Я була між журналами Sassy і Jane...
ДЖЕЙН ПРАТТ РЕДАКТОРКА SASSY, JANE
І займалася телевізійними справами.
-Це було піаніно Джима Моррісона. -Не може бути.
Так.
Орендодавець залишив його в будинку.
Власне, я знала гурт
через пізні посиденьки в Адама вдома,
коли він не міг заснути, ми пили пиво
і дивилися телевізор.
Звучить, як лайно.
Має звучати, як лайно, так і звучить.
-Дуже добре. -Так.
Ми почали думати про продюсерів.
Я думав про інше відчуття,
й одразу згадав про Ґіла Нортона.
Подовжимо проходити приспів
чи що робити з приспівом?
Він працював із Pixies над Doolittle,
а це дивовижний альбом.
Він був навмисно більш роковим.
Окрім Тоні Берґа,
всі, з ким ми говорили
у звукозаписній компанії,
хотіли ще один August,
а ми пішли в цілковито іншому напрямі.
Я не хочу робити After August and Everything After.
Тоні.
Гадаю, Адам сприймає запис пісень
як можливість самовиразитися.
ТОНІ БЕРҐ GEFFEN RECORDS
Він часто не може висловити це.
Це інтуїтивна реакція.
Знаєте, що? Так і має бути.
У цьому, бляха, суть.
Коли звучить орган, ти з ним.
Соло?
Так, коли звучить орган, ти з ним.
Просто... Подивимося, хто переможе.
Гадаю, Адам хотів
зробити другий альбом трохи важчим,
і він хотів соло-гітариста,
адже бути там на самоті
без можливості від чогось відштовхнутися
для такого співака, як він,
напевно, більше ніж він хотів.
Забагато уваги.
Уся увага на тебе.
Добре мати обгортку.
Я жив на півночі
у свого шкільного приятеля.
Я сидів і дивився суд над О. Джей Сімпсоном,
а цей хлопець надокучав мені
безперервними запитаннями.
Ми були на гастролях три роки,
і я просто подумав: «Мені треба звідси вибратися».
Тож Адам каже: «Приїзди».
-Дейв тут? -Так.
-Еге. -Дейв тут. Ден тут?
Так.
-Чарлі? -Усі тут.
-Так. -Метт?
-Так. -Бери бас-гітару.
Де Чарлі?
-Тут! -Погнали.
Я ніколи не був у студії.
Я робив разові записи з друзями,
щось записував у вітальні.
Отже, це був мій перший альбом,
і я знав, що цей альбом вочевидь почують.
Тож я намагався не нервуватися
і пережити це.
Пішов ти, Голлівуде!
Ритм-гітара Дейва Брайсона
була головним інструментом
першого альбому.
Тоді як у другому альбомі ви також чуєте Дена та Іммі.
А Чарлі постійною присутністю
усе згладжує як експерт.
Зазвичай Адам приходить із піснею,
і гурт багато над нею працює.
Потім Адам приходить під кінець дня
чи наступного дня і каже нам,
що ми всі жахливі музиканти
і нам треба звільнитися.
Тоді ми працюємо над цим, і врешті-решт йому подобається.
Найголовніше, щоб Адаму сподобалося.
Тебе звільнено.
Мене звільнили. Все. Я більше не в гурті.
Коли ви зустрічаєте справжнього артиста,
це людина, яка хоче все змішати,
кидає виклик слухачеві
чи авторитетним людям.
Вважаю, що Адаму чудово це вдається.
Він робить це творчо.
Не агресивно, а виразно.
Альбом починається з пісні Catapult.
Мене щойно запустили з криками у стратосферу,
а потім я звалився додолу,
я не знаю... Я мушу зрозуміти,
як із цим розібратися.
Сам альбом Recovering the Satellites
про те, як зібратися після того,
як ти звалився з неба.
Наші з Адамом життя дивним чином...
ДЕВІД ВАЙЛД ПИСЬМЕННИК
...перетинаються, і все це призвело до того,
що він зустрічався з деким з «Друзів»,
я написав дві книги про «Друзів»
і першу статтю про «Друзів»
для обкладинки журналу Rolling Stone.
АВТОР — ДЕВІД ВАЙЛД
Адам по-своєму вродливий.
Він має трохи людожерську ауру,
але... Цей хлопець може писати такі пісні.
Напевно, я б зустрічався з ним, якби був актрисою.
Коли я познайомився з Дженніфер Еністон,
мої друзі збрехали мені, а її друзі збрехали їй.
Вони сказали нам обом, що ми запали одне на одного.
Я нічого про неї не знав.
Я був зайнятий у прайм-тайм.
Я не дивлюся телик о восьмій вечора
у вівторок, а виступаю на сцені.
Божевілля в тому, що це епіцентр
слави і популярності в 90-х роках.
Усі мої знайомі хлопці питали мене після першого сезону
«Друзів», коли я написав про нього,
чи є хтось у Дженніфер Еністон?
Вони вважали, що мають шанс, адже телезірки
мають таку якість.
Вони приходять у ваш дім, ви думаєте:
«Ой, вона мені як подруга».
Коли ми готувалися записувати пісні,
ми виступали у Viper Room
і опрацьовували матеріал.
І Джен приходила на шоу. Вона крута,
розумна, дуже дотепна і красива.
Вона мене підкорила. І, судячи з усього, я їй сподобався.
І ось він зустрічається з актрисами,
про яких мріють усі рок-критики.
Потім він вступає у сучасну еру
знаменитостей, яка саме вибухає.
Саме в цей час
журнал Rolling Stone змагався
з журналом Us за світ поп-зірок.
А він дратував усіх.
Я пам'ятаю, як одного разу був тут із Джен і Адамом.
І ми пішли.
Адам припаркував свій Karmann Ghia через дорогу,
і сцена з натовпом
папараці й операторів була жахливою.
Ви не бачили, щоб Курт Кобейн приходив
на зйомки «Сабріна — юна відьма»
і з кимось там зустрічався.
Гадаю, можливо, це дало йому негативні оцінки
серед послідовників
хіповості або альтернативності.
Річ у тому, що це нікого не обходить.
Протягом років,
коли я проводила багато часу з Адамом,
він сильно закохувався рази чотири-п'ять.
Він закохувався дуже швидко.
МЕРІ-ЛУЇЗ ПАРКЕР АКТОРКА
Мої спогади про Адама на 98 % платонічні,
може, 98,6.
Гадаю, він обійшовся б без кількох із тих дівчат.
Типу... Я залюбки
викреслила б кількох із списку.
Ось список на сьогоднішній вечір.
Коли ми записували другий альбом,
Recovering the Satellites, він зустрічався з Кортні Кокс.
І вона тусувалася з нами,
їздила з нами на гастролі.
Вона фарбувала мені нігті.
Є неодноразові згадки про неї
у тому альбомі. Вона «Мавпочка».
Вона дівчина, яку він бачить з лікарняної палати
у Long December, це Кортні.
Цей альбом дуже пов'язаний із тими стосунками.
Я не думаю, що ці стосунки були найздоровішими
у світі, бо Адам не був найздоровішим
у світі на той час.
Здається, стосунки з Кортні були найдовшими,
хоча я не знаю,
чи були ми разом більшість часу.
Ми були надзвичайно різними людьми.
Були моменти,
коли нам було просто чудово разом.
А іноді бувало дуже важко.
Просто ми не були на одній хвилі.
Я розумію. Важко встояти перед спокусою слави,
але це також може бути досить руйнівним елементом.
Думаю, він зрозумів,
що в певний момент він ставав,
або принаймні флірт ставав кліше.
Не розголошуй своє особисте життя.
Притримай свою публічну персону для роботи.
Це допомагає прищепитися
від дуже болючих чи особистих
речей.
Storytellers на VH1 був близнюком,
еквівалентом MTV Unplugged.
Storytellers відрізняло те, що оповідач
мав пояснити вам, про що пісня.
Іноді я думаю, що такі пісні можуть бути трохи банальними.
Здається, всі, хто випустив великий альбом,
пишуть пісню про те, як їм важко.
Як на мене, досить складно
змусити людей співчувати цьому,
типу: «О, гаразд, він знаменитий, бідний бовдур».
Це дивна штука. Раптово
весь світ змінюється.
Люди дивляться і ставляться до тебе інакше.
Я пристосувався, але був час,
коли мені було дуже важко.
Ми намагалися придумати, як повністю переробити
і переписати всі ці пісні.
Візьмемо пісню Have You Seen Me Lately?,
в альбомі вона супер рокова.
Там сама гітара, піаніно таке...
І просто...
Але тепер, розбираючи пісню, розкривається її текст,
основа,
сама причина існування цієї пісні.
У тебе немає комфорту гучної електрогітари,
що відволікає від того факту, що ця пісня
про те, яка ти нещасна рок-зірка
прямо зараз.
Have You Seen Me Lately? просто зла.
Я наче вперше в житті
відчув досвід існування
у кількох місцях одночасно.
Ти живеш власним життям,
а ще живеш уявною версією себе,
яким тебе уявляють люди,
і ти живеш на радіо.
Have You Seen Me Lately? конкретно
про твоє ставлення до слави
і твої стосунки з людьми
через славу і злість, і відмову від цього, розумієте?
А що ви тепер про мене думаєте?
Коли я сказав «пішли ви», що ви про мене думаєте?
Бо ідея в тому, чи можете ви
сказати мені бодай щось,
що пам'ятаєте про мене з Have You Seen Me Lately?,
бо я вже давно не такий.
Пісня Have You Seen Me Lately? здійснює
темне, жахливе пророцтво пісні Mr. Jones.
Є передбачення, а є кульмінація.
Так, я прославився. І мені це остогидло.
Так, я сам себе не впізнаю.
Я не знаю, хто я,
і ви теж цього не знаєте.
Ви тільки так вважаєте.
Ви бачили мене на обкладинках журналів.
Ви бачили мене на MTV.
Ви бачили мене з тією чи іншою актрисою.
Ви думаєте, що знаєте, хто я, але це не так.
Скажіть хоч щось,
що пам'ятаєте про мене.
Наш новий альбом називається Recovering the Satellites,
він вийде 15 жовтня.
Ви почули його раніше за всіх.
Ця пісня називається Walkaways.
Я був дуже схвильований цим.
У нас уже основа.
Ми не бозна-хто.
У нас один із найпопулярніших альбомів
у світі за останні три роки,
і всі слухатимуть наш наступний витвір.
Тож якщо він хороший, ми в порядку,
тебе лякає невідомість,
а не неприйняття.
Я не хвилювався, що людям це не сподобається.
Думав, ми зробимо ще один чудовий альбом.
Розумієте? Так і вийшло.
Було продано так багато альбомів August.
Не знаю, скільки було продано на той час,
шість чи сім мільйонів. Я був упевнений,
що всі розходитимуться тиражем у сім мільйонів.
Типу, ясна річ,
цього Satellite продадуть сім
чи навіть більше. Та цього не сталося.
CD COUNTING CROWS СОЛІДНИЙ, АЛЕ САМОЗАКОХАНИЙ
Коли він вийшов, ніхто не звернув уваги,
усі відмахнулися, їм не сподобалося.
Він геніальний митець і надзвичайно чутливий.
Хоча зовні він здається жорстким,
з ним треба поводитися обережно,
адже він хороший автор пісень
і чудовий співак.
Якщо ви напишете в журналі, що він — відстій,
це вплине на нього.
ЯК УСПІХ ЗІПСУВАВ АДАМА ДУРІЦА
Дякую, добраніч. Бережіть себе.
Я засмутився, будучи в дорозі.
Виходили рецензії, і вони були фіговими.
Фактично навіть не фіговими,
про нас просто взагалі не говорили.
Оглядачі обговорювали людей, з якими ти зустрічався,
а вони не мають нічого спільного з музикою.
Адам переймався критикою. Він... він був чутливим.
Він чутливий сучий син.
Recovering the Satellites став двічі платиновим,
здається, два мільйони, що не повторило
успіх August and Everything After.
Але продати два мільйони примірників
вашого другого альбому 1996 року...
РАХУЮТЬ НЕВДАЧІ
...посеред цього відкату,
у середовищі,
де всі почали ненавидіти вас,
лише тому, що ви надто успішні.
СКОРБОТА ПРО УСПІХ НА ШЛЯХУ ДО БАНКУ
Це чи не більше вражає,
ніж продаж семи мільйонів альбомів
нізвідки.
Для декого Recovering the Satellites —
це прокляття другого альбому,
хоча це чудова платівка
і по-своєму дуже успішна.
Це чудовий альбом.
Тоді це мене просто добило.
Я так важко працював над тим альбомом.
Частково причина в тому, що я тоді був дуже нездоровий.
Я був у жахливому психічному стані.
Я думав, це наш останній альбом.
Я програю цю битву, якою б вона не була.
І я котився з гори.
У нього пішли роки на те, щоб нарешті усвідомити
свій діагноз.
Чесно кажучи, я вважав,
якщо йому треба скасувати виступ...
це облом для бізнесу,
але якщо це допоможе тобі пережити
решту туру, то я не проти.
Якщо ти не витримуєш,
скасуємо решту цього туру. Я це розумію.
Зроби паузу, розберися в цьому.
Я не знав, чим саме йому допомогти...
коли ставало погано, а погано іноді бувало.
Лікар порадив йому пройти реабілітацію,
щоб відійти від препаратів.
Медичних препаратів.
Та він відмовився і поїхав на гастролі.
І ми зробили тур, коли він злазив із препаратів,
їхав з глузду, і це було важко.
Тоді я боровся з психічним захворюванням.
Воно тягло мене вниз,
а я не міг це подолати.
Гадаю, мої пісні про будь-що.
Вони про намагання
продовжувати відчувати бодай щось,
коли все навколо спонукає тебе оніміти,
придушити власні почуття.
Якщо в цьому є якесь послання, то ось воно.
Я не зовсім упевнений, що можливо бути щасливим.
Сумніваюся, що цей світ підходить для цього.
У певний період, коли я жив у Лос-Анджелесі,
я був у жахливому стані
і почав різати себе.
Найгірше, що коли ріжеш себе,
здається, що це працює.
Типу, так, це дещо випускає.
Я вирішив більше різати себе,
бо це дійсно допомагає.
Пам'ятаю, як розмірковував над цією логікою,
і дійшов висновку, що це погана логіка.
Вистачило клепок зрозуміти,
що мені здається, що я роблю щось продуктивне,
а це не так.
Тож я подзвонив лікарю:
«Ось у чому річ. У мене проблема».
І я самостійно звернувся до медичного центру UCLA.
А в день, коли я заїхав, Мерая Кері виїжджала.
По всіх новинах
люди глузували над Мераєю Кері.
Вони не поставилися до цього з повагою
чи співчуттям, аж ніяк. Вони виставили її
нікчемою, якоюсь психічкою.
Це затвердило мене в думці,
що я не говоритиму про це з журналістами,
поки не контролюватиму все.
На мене вилили достатньо бруду,
щоб більше нічого не розказувати цим людям.
Спочатку ви не можете про це говорити.
Просто не можете.
Я вважаю, психічні захворювання широко поширені у цьому світі,
бо кожен думає по-своєму.
І що більше ми дізнаємося про роботу мозку,
то краще нам буде.
Ми знали, що в Адама хронічне безсоння.
Він не ухилявся
від розмов про своє психічне здоров'я.
Він був готовий визнати свою вразливість у цьому питанні,
але він просто не мав...
Ніхто з нас не міг добрати слів.
Отримати стільки уваги так швидко,
як на мене, схоже на те...
що тобі в голову кинули бомбу і сказали:
«Сподіваюся, в тебе все вийде». Розумієте?
АДАМУ НАРЕШТІ ДІАГНОСТУВАЛИ ТИП ДИСОЦІАТИВНОГО РОЗЛАДУ,
ЯКИЙ ХАРАКТЕРИЗУЄТЬСЯ ДЕПЕРСОНАЛІЗАЦІЄЮ.
ЦЕ ПРИЗВОДИТЬ ДО ВТРАТИ ЗВ'ЯЗНОСТІ ДУМОК,
СПОГАДІВ, ВІДЧУТТІВ, СЕРЕДОВИЩА ТА ІДЕНТИЧНОСТІ.
Я думаю, що дуже допомогло, коли нарешті поставили справжній діагноз.
Лікар сказав: «Гаразд, ці препарати
вам не підходять.
Ми їх замінимо.
Ось що дійсно відбувається».
Нарешті щось
дійсно підсумовує це.
Воно не зникає,
але я знаю, як дихати і не панікувати.
Я знаю, як долати труднощі, і я з цим живу.
Він розвернувся
і почав працювати над собою.
Він дійсно побачив себе на дні
і сам викараскався звідти.
І це найкраще, що він зробив.
І те, як він відновив себе після цього, яку роботу проробив,
заслуговує на пошану.
Я намагаюся не думати про це,
я не думаю про це, коли ми працюємо.
Але думаю у перервах.
Це точно ускладнило мені життя.
Ти стаєш загальним посміховиськом,
над тобою насміхаються всі,
і всім комфортно, нічого особистого.
COUNTING CROWS МУСЯТЬ ЗДОХНУТИ DOWN BY LAW
Ви знаєте гурт Counting Crows?
Їхній вокаліст — оця штука, яку звуть «Адам Дуріц».
Цей недопалок Другого Номера Боба
спав із найкращими дівчатами 90-х років.
Моя пародія на вокаліста
Counting Crows Адама Дуріца неперевершена.
Версія з альбіносом. Десь тут.
Хтось написав 2003-го:
«Усвідомлюючи, що він ніколи не стане
красенем з плакатів, як Енріке Іґлесіас,
фронтмен гурту Адам Дуріц
пішов зовсім іншим шляхом.
Він виходить, схожий на босоногий водій автобуса,
якому на голову причепили восьминога».
А я б на це подивився.
Я б краще подивився на таке, ніж на Енріке Іґлесіаса.
«Адам Дуріц має оголений нерв, прикріплений до голосових зв'язок».
Це комплімент.
«Скрипіння, здригання, чахнення, жалення.
Вокаліст Counting Crows
ніколи не зазнавав болю, якого не хотів би виразити,
відкривши рота і випустивши його на волю».
Він вважав би ці рецензії поганими,
але я розглядаю це як пристрасть.
Тож у дупу ці рецензії.
Це лише частина того, що стає популярним вираженням гумору,
ніби ти є об'єктом глузування.
І ми стали мішенню для критики.
Але чому ви так вважаєте?
Ну, я, бляха, не знаю.
Вочевидь це багатьох розлютило.
Може, частково це через те,
що я посилав усіх,
коли нам нав'язували те, що я не хотів робити.
Жарт заходить надто далеко,
коли він виникає через злість чи заздрість.
Але коли він від захоплення, то не можна зайти надто далеко.
Якщо я когось люблю, то пишу як шанувальник
або сварюся як шанувальник,
і це нормально.
Але коли намір неприязний,
тоді жарт заходить надто далеко.
Я можу кепкувати з Адама цілодобово.
Він знає, що я його люблю.
Тому я люблю музику Counting Crows.
Схоже на Dave Matthews Band
без усіх цих складних гітарних партій.
Ні, я люблю Counting Crows. Це найкраща музика,
яку ви почуєте на CVS о 3:00 ночі.
Ви бачили фільм «Тиха людина»?
Джон Форд, фільм про нього з Джоном Вейном?
Він колишній боксер, їде в Ірландію
спробувати жити в будинку, де народився.
А потім він побився зі своїм орендодавцем,
який дуже сердиться
на персонажа Джона Вейна.
І він каже своєму помічникові,
що у нього на побігеньках,
він каже: «Запиши ім'я».
Запиши ім'я, такий собі Шон Торнтон.
«Записав?» — «Так».
А тепер закресли його.
Щоб він здох.
Він постійно це каже. «А тепер викреслюй».
То що мені робити?
Писати імена і викреслювати?
Мені є чим зайнятися.
Це гаяння часу.
Хоча, це класна сцена. Хороший фільм.
Я люблю грати музику.
Я люблю цим займатися.
Це єдине, що мені дійсно подобається.
Колись у моєму житті не було нічого, крім музики.
А тепер, правду кажучи,
я не живу цим, як колись.
Для мене дуже важливо продовжувати творити
і писати пісні.
Але я не вмираю від самотності
у своєму будинку без жодної віддушини,
окрім моїх пісень.
Я просто мав дуже страшне дисоціативне відчуття самотності.
А потім у мене з'явилися пісні,
які були способом зв'язатися зі світом.
Ми з Адамом познайомилися 2017 року.
Він був чарівним і трішки сором'язливим,
і таким милим.
ЗОЇ МІНЦ ПАРТНЕРКА АДАМА
Власне, ми пообідали
і відтоді ми разом.
Я дуже оберігаю Адама.
Я вже раніше переживала через те,
що від мене чекають щастя,
але Адам нічого не вимагає від мене й будь-кого.
Я думаю, що дредлоки сприяли тому,
що люди його не розуміли, і це, можливо...
вплинуло на те,
як публіка реагувала на нього.
Напевно, було трохи насмішок,
а ще медіа зациклилися на цьому:
«Ой, цей чувак із дредами зустрічається з красунею,
як таке може бути?»
На початку наших стосунків
у нього теж були дреди,
а в мене було відчуття, що чим би вони не були раніше,
наразі вони більше схожі на щит.
Я відчувала, що вони — перешкода,
і коли мені вдавалося пробратися крізь них
і розгледіти його обличчя, і я...
Я обожнюю його лице. У нього прекрасні очі
і моя найулюбленіша у світі посмішка.
І я завжди...
М'яко заохочувала його,
можливо... можливо, варто спробувати...
не мати дредлоків.
Я була вражена і дуже рада за нього,
бо він був щасливий.
Він був готовий до нової ери.
Він був готовий до нової версії себе,
можливо, більш відкритої версії себе.
І я була в захваті від нього.
ЧЕРВОНІ СКЕЛІ, 2023 РІК
Другий альбом — це альбом для мене.
Пам'ятаю, як почув Recovering the Satellites
з кімнати брата. Він першим купив.
КРІС КАРРАББА
Я не знав, що це.
Звучало несхоже на перший.
У звуковому плані не схоже на перший альбом.
У ньому є зухвалість, яка досі мене зачіпає.
Це змушує мене почуватися,
навіть на цьому етапі, молодим і захопленим музикою.
Це один з альбомів,
який я досі слухаю, коли хочу це відчути.
Пісні незрівнянні,
і всі вони послідовні з самого початку,
з першого альбому, аж до...
ШОН БАРНА МУЗИКАНТ
...його останніх релізів. Тож я не міг повірити,
що хтось може так вправно продукувати емоції.
Це змінило моє життя. Я пишу пісні через це.
Як на мене,
таким гуртам, як наш, проникливість чи мужність...
ВЕСЛІ ШУЛЬЦ THE LUMINEERS
...про те, що необов'язково писати найшвидшу,
найгучнішу пісню.
Ти повинен писати виразні пісні.
Вони можуть бути тихими, повільними,
вони можуть бути щирими.
Щирість не вмерла.
Серйозність тебе не вб'є.
Необов'язково бути іронічним, але треба бути поетичним.
Він був готовий повністю відкритися
і показати свою вразливість, як кепсько він почувався,
і це найкрутіше.
Можливо, люди, які любили перший альбом,
не купили Recovering the Satellites,
а може, й купили,
але ніхто ніколи не перестав любити його пісні.
Вони не зникають із радіо.
Подивимося.
Ми запишемо A Long December.
-Сам упораєшся? -Еге.
Добре.
Ти готовий? І...
Отже, це і є біс.
Талант Адама набагато важливіший
за хіповість, яка змінюється ледь не щодня.
У дупу хіповість.
Я чимало людей, яких не так нещадно
критикували, як Адама, коли минули 90-ті,
та їх тепер ніхто не слухає,
для них немає місця в серцях поколінь.
Знаючи те, що знаю зараз,
скажу, якщо ви співаєте від серця
і ви дійсно хочете це співати,
більше нема про що хвилюватися.
Кожен реагуватиме по-своєму,
і ті, хто ненавидять це сьогодні,
полюблять завтра.
Для мене найкраще в музиці Counting Crows те,
що вона звучить, наче байдуже, що подумають інші.
Вона просто розказує його досвід
чи їхній досвід.
Це братство і сестринство
незнайомих людей, з якими у мене є щось спільне.
Ми беремо те, що відбувається в нашому житті,
і робимо з цього дивні речі,
які римуються, як спосіб пояснити те,
через що ми проходимо.
RECOVERING THE SATELLITES СТАВ ДВІЧІ ПЛАТИНОВИМ У США.
COUNTING CROWS ВИПУСТИЛИ ВІСІМ СТУДІЙНИХ АЛЬБОМІВ,
ПРОДАВШИ БІЛЬШЕ 25 МІЛЬЙОНІВ ПЛАТІВОК.
ЇХНІЙ ОСТАННІЙ АЛЬБОМ
ПРОДОВЖУЄ ЇХНЮ УНІКАЛЬНУ СПАДЩИНУ.
Я досі одержимий музикою.
Це вже не лише місце, куди я ходжу, щоб виразитися.
Це місце, де я живу, і мені це подобається.
Переклад субтитрів: Ярослава Гаращук