Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
- איימי סקוט במאית -
למרות שבמשך יותר מ-30 שנה של הצלחה מסחררת,
קאונטינג קרואוז נותרת
אחת מהלהקות הכי מקטבות בהיסטוריה של הרוק.
בסרט הזה, התמקדתי
בשני האלבומים הראשונים של הלהקה
כי רציתי לעקוב אחר המקור
של הדבר שהניב הערצה כזאת גדולה,
בנוסף לביקורת קשה כל כך.
מיוזיק בוקס
הרבה מהשירים שלי מדברים על רגעים קשים
בחיים של אנשים,
אבל הם כמעט תמיד מתובלים
ברעיון של תקווה.
אני יודע שאני טיפוס שחושב
שאין תקווה בהרבה מצבים, וזה היה ככה במיוחד כשהייתי צעיר יותר,
כי בנוסף לכל השאר
ולכל הקשיים שאדם עלול לעבור, סבלתי ממחלה נפשית שהייתה ממש...
לא הבנתי מה זה היה,
לא ידעתי מה קורה,
והדבר היחיד שידעתי זה שקשה מאוד לחיות עם זה.
כאילו, איך אתה,
מניע את עצמך לכיוון תקווה
כשאתה לא יכול לישון
ואתה לא מצליח לחשוב בבהירות.
ופתאום, אתה עומד מול כל העולם.
והיה נהדר שיש לי פתאום קריירה.
אבל ביחד איתה הגיעו הרבה דברים, שהיו ממש קשים.
השירים האלה שינו אותי לגמרי.
אז הם משמעותיים בשבילי.
אני אסיר תודה על הלהקה,
על הפתיחות הפיוטית, היכולת להביע את רגשותיך.
זה משהו שדורש אומץ,
ואתה עלול לספוג הרבה חרא על זה בתור אומן.
הוא התפרסם עם שיר על הרצון להיות כוכב רוק
בדיוק ברגע, בהיסטוריה של הרוק,
בו לא היית אמור להודות בכך שאתה רוצה להיות כוכב רוק.
עצרנו ברמזור,
וילדים במכונית התחילו לצעוק,
"קאונטינג קרואוז עלובים!"
כשאתה הופך למפורסם, אתה לא יכול לעשות מה שנהגת לעשות,
ואתה הופך למבודד.
אם המבקר הפנימי שלך קולני, כמו אצלי, כמו אצל אדם,
אתה עובר תקופות
שאתה ממש לא אוהב את עצמך.
אף אחד לא מכין אותך
למה שקורה כשהאלבום הראשון שלך ענקי.
מר ג'ונס. מי זה מר ג'ונס?
גילינו את זה אי פעם? זה ג'יימס ארל ג'ונס?
זה היה אלכס ג'ונס? אינדיאנה ג'ונס?
אני ג'ונסינג לתשובה.
אם תצליחו לעזור לי להבין את זה.
מי היה מר ג'ונס, לעזאזל?
קאונטינג קרואוז "?האם ראיתם אותי לאחרונה"
רואים את המגפיים שלי בתמונה? -כן.
יופי, כי הם אדירים.
- אדם דוריץ קאונטינג קרואוז -
עברנו לברקלי, ואז לאוקלנד,
ואז בחזרה לברקלי.
זאת הייתה הפעם הראשונה שהייתי בלהקה,
וכתבתי שירים, וניהלתי אותה,
וקשה לעשות את זה.
הגעתי לשלב
שניסיתי למצוא שם ללהקה.
הייתה לי מחברת עם שתי עמודות של שמות,
בערך 60 שמות. כולם היו גרועים.
אחד היה "מעגל הציפורים", או "גינת הקופים",
או שהם היו הפוכים.
צפיתי בקלטת וידאו של מרי לואיז פרקר.
אחת מהידידות הוותיקות שלי.
קראו לזה "סימני חיים".
אלה היו זמנים פרועים. זה היה סרט הבכורה שלי.
- מרי לואיז פרקר שחקנית -
כיכבו בו בו ברידג'ס, וינס ד'אונופריו,
קווין ג'יי. או'קונר.
ויש סצנה בה וינס וקווין
עומדים על גבעה ומנסים להחליט
מה לעשות בשארית חייהם,
ולהקת עורבים מתעופפת. ווינס אומר...
איך הולך החמשיר על העורבים?
איזה חמשיר?
מה שאומרים כשרואים עורבים.
עורבים? -כן.
קווין אומר, "אני חושב שזה לספור כלבים".
לא, זה לא כלבים. זה עורבים.
זה משהו שאימא שלי נהגה לומר, לספור עורבים (גם: קאונטינג קרואוז).
קרעתי את הדף מהמחברת
וזרקתי אותו לאח אצל ההורים שלי
והחלטתי שזה השם שלנו.
מייד הודיעו לי שזה שם נוראי.
כל השמות של הלהקות נוראיים, עד שהם לא.
- הרי ההימלאיה, 1991 -
הוא הופיע באיזה אולם מקומי בברקלי,
ואדם ואני התחלנו להתווכח על אלבומים.
אני הייתי בקטע של קאן או קפטן ביפהארט...
- דיוויד אימרגלוק גיטריסט, קאונטינג קרואוז -
והוא דיבר על ברוס ספרינגסטין. אמרתי, "אני לא חבר בכנסיה".
והוא אמר, "מה זאת אומרת?" יומיים לאחר מכן,
מישהו דופק על דלת הדירה שלי
בברקלי, ב-11 בבוקר.
אני פותח את הדלת, וזה הטיפוס הזה, אדם.
הוא מחזיק ערמה של תקליטים.
הקטלוג המלא של ברוס ספרינגסטין בסדר כרונולוגי.
תקליטים יד שנייה שהוא קנה הרגע ב"תקליטי אמבה".
והוא אומר, "קח, אלה בשבילך.
"נדבר מאוחר יותר."
ואני חשבתי, "אני אוהב את הבחור הזה".
אימרגלוק אמר...
- דיוויד ברייסון גיטריסט, קאונטינג קרואוז -
"בוא נראה אם אתם מסתדרים".
והסתדרנו. התחברנו מייד.
כשרצינו להקליט משהו,
הלכנו לאולפן של דייב.
לדייב היה אולפן הקלטות קטן
שנקרא "הכלב המרקד".
פרויקט ההקלטה הזה הפך לדמו מדהים.
דייב ברייסון היה מהנדס מוכשר מאוד...
- צ'ארלי גילינגהאם קלידן -
וזה נשמע כמו תקליט.
כתבנו את "אוגוסט".
אדם הוא זה שבאמת כתב את השירים,
ואני תרמתי וכתבתי חלק מהמעברים וכו'.
אז, כשאני אומר "אנחנו", אני בעצם מתכוון אליו.
מצאנו בחור בשם אלן לאונרד.
הסתבר שהוא סיפור גדול. הוא היה עורך הדין של טום פטי,
והוא ייצג את וורנר צ'אפל מיוזיק.
כן, בטח. שלח לי קלטת.
על דמו צריך להיות שיר, אולי שניים, הכי הרבה שלושה.
על הקלטת ששלחנו אליו היו 14-15 שירים.
התגובה שלו, כמו של כל אדם אחר
שהיה מקבל דמו עם 15 שירים, הייתה, "איזה חבורה של טמבלים".
אלן אמר, "כדאי שזה יהיה טוב,
"כי זה ינוגן 30 שניות."
אבל כשמתחילים להקשיב לזה,
יש על זה חצי מהאלבום הראשון.
ביחד עם כמה שירים שאף פעם לא שקלתי
להכניס לאלבום הראשון, אבל הם היו קליטים מאוד,
והם היו שירים טובים.
אחרי 30 שניות הוא לא זרק את הקלטת,
אחרי 30 שניות הוא התקשר אלינו.
בלילה שהוא קיבל אותה, התקשרו אליי.
"אלוהים. היי, אני כל כך מתרגש.
"אני ממש רוצה לעבוד איתכם.
"תן לי לסיים את זה. טוב, ביי."
הטלפון מצלצל שוב. "זה אלן לאונרד.
"עורך הדין ששלחת אליו את הקלטת."
"טוב. בסדר, בטח."
עורך הדין הזה העביר את זה לבכירים בתחום,
אז כולם שכפלו אותה...
- מאט מאלי גיטריסט בס וקלידן לשעבר -
והיא הפכה לדמו האהוב על רבים מהם.
קיבלנו הצעות מכל חברת תקליטים קיימת.
אחר כך, נפתחה מלחמת הצעות.
- תקליטי גפן -
גפן הציעו לנו חופש יצירתי מלא
ותעריף תמלוגים גבוה יותר.
החלפנו את כל הכסף תמורת זה.
את כולו.
גפן היה נירוונה. מבין?
גפן היה חיל החלוץ של מה
שהפך לדבר המגניב החשוב החדש.
- רוב הארבילה היסטוריון מוזיקה -
אם למשל היית בן 14 בזמנו,
נירוונה שינתה את הכול.
יום אחד הקשבתי ל"פויזן" ול"דף לפארד",
ולמחרת כבר לא.
שם התחילו שנות ה-90 באופן רשמי.
בזמנו, גרתי בבית של הוריי.
שובר את הלב שלהם.
עמדתי לחפש עבודה שולית
ולנסות להתפרנס כדי לשרוד.
הייתה לי קריירה אחרת בתחום התוכנה.
רציתי להיות אקדמאי
חוקר AI, של אינטליגנציה מלאכותית.
ידעתי שאני רוצה להיות בלהקה מגיל 12.
לא היה לי מושג עד כמה זה קשה להצליח.
פתאום היה לנו חוזה עם חברת הקלטות גדולה.
הנה אנחנו, להקת מוזיקת עם חנונית מברקלי הילס.
איך אנחנו נמכור מיליוני תקליטים?
הנחתי שנוציא תקליט.
אולי נצא לסיבוב הופעות בוואן,
ואז נחזור הביתה.
הלהקה תתפרק.
חוזה ההקלטות יסתיים.
יש את הרגע שווייל אי. קויוטי
נמצא באוויר,
ומישהו אומר, "אתה לא יכול לעוף",
והוא חושב, "אני לא יכול?" ואז הוא נופל כמו אבן, נכון?
הרגשתי שאני יכול להיות כוכב רוק.
אני יכול לעשות רק את זה.
אז כשעבדנו על התקליט הראשון,
אמרתי לאנשים במשרד שעבדתי בו
לשמור על המשרד שלי.
חשבתי, זה ייקח ארבעה חודשים,
ואני אחזור למשרד. טוב?
אבל זה לא מה שקרה.
שכרנו בית בגבעות.
אני חושב שזאת הקונסוליה השווייצרית כיום.
הוא היה מושלם. היה חדר ראשי גדול,
שיכולנו להקליט בו.
- טי-בון ברנט מפיק הקלטות -
טי-בון ברנט הוא אחר מהמפיקים הגדולים,
והיה לנו מזל לעבוד איתו.
קודם כל, קוראים לו טי-בון ברנט,
ואני חושב שזה 75 אחוז מהסמכות שלו,
מהגדולה שלו.
זה המפיק שלנו, טי-בון.
כן.
שיחקנו הרבה פוקר. טי-בון אהב לשחק פוקר.
והיה שם אחד מכיסאות המסאז' הראשונים
שראיתי אי פעם.
טי-בון תמיד ישב בכיסא הזה, תמיד בטלפון.
"אוהב מה שאתה עושה. תמשיך ככה.
"תמשיך ככה. אוהב מה שאתה עושה."
כן, כן, כן, כן.
הוא אמר, "הוצאתם דמו שנשמע כמו אלבום.
"עכשיו אתם צריכים להוציא אלבום שנשמע כמו דמו."
עד כמה שעבדנו על התקליט הראשון שלנו,
היינו גם במצב של גילוי עצמי,
בניסיון להבין מי אנחנו.
חשבתי שצריך לשבת במעגל
ולהקשיב זה לזה, וללמוד לנגן כמו להקה.
גרמתי לכולם...
להשתנות.
דייב ברייסון ניגן בגיטרה בסגנון ה"סטון רוז"
עם הרבה אפקטים, ונפטרנו מכולם.
מאט ניגן בגיטרת בס בלי שריגים.
הכרחנו אותו להשיג גיטרת הופנר ישנה, וגיטרת ווקס ישנה.
צ'רלי ניגן על סינתיסייזר,
אבל אמרנו, "לא, רק פסנתר, ובי-3 בתקליט הזה."
בתור מוזיקאים...
אני אגיד את זה, לא הייתי מוכן לזה.
אז, כשעבדנו על התקליט הראשון,
פחדתי פחד מוות.
לא הייתי בטוח שאוכל לספק
את מה שהתקליט הזה היה ראוי לו, או מה שהוא היה צריך.
למעשה, הייתי בטוח שאני לא יכול.
אמללתי את כולם.
אני חושב שכל חבר בלהקה התפטר בשלב מסוים
במהלך העבודה על התקליט הזה.
זה היה מעבר קשה
משותפות שווה,
לכך שאדם מקבל החלטות.
אני זוכר כשהוא אמר לי
שזה הסדר העולמי החדש,
חשבתי רבות וברצינות לעזוב.
חשבתי... אני יכול לקלל?
כן. -זין על זה. זין על זה.
דמיינו שאתם עובדים כל החיים
כדי לקבל חוזה,
ואז כשאתם מקבלים חוזה, כי אתם להקה כל כך טובה,
הסולן אומר, "כן, זה נהדר,
"אבל כל מה שעשיתם לא נכון,
"ואנחנו נצטרך לשנות את הכול."
הייתם חושבים, "הבחור משוגע."
אבל אחרי
שהפסקתי לרחם על עצמי, הבנתי,
וחשבתי, בוא נראה לאן זה הולך. יודע?
באולפן, היו לו באופן קבוע
רגעים אפלים מאוד,
שבהם הוא לא ידע איך להסביר
מה הוא רוצה,
והוא לא אהב את המצב הקיים.
זה היה צריך להרגיש בדרך מסוימת.
לא בהכרח ידעתי איך להסביר לאנשים
מה היה לא בסדר.
רק ידעתי איך זה צריך להרגיש,
ולא הייתי טוב בזה כלל.
ולא ידעתי איך להסביר לאנשים
להיות קאונטינג קרואוז.
אני יכולה להגיד את זה, כי גם אני כזאת,
כשהוא בתהליך היצירה,
הוא לא הבן אדם הכי קל.
כי הוא שואף
למשהו שמעבר לציפיות שלו.
הוא רוצה שזה יפתיע אותו.
הוא רוצה שזה יהיה טוב יותר ממה שהוא יכול לדמיין.
והוא יהיה נחוש להשיג את זה.
ולא כולם כאלה.
השקעתי את החיים שלי ברוקנרול.
הייתי בלהקות כל החיים.
ובתור סולנית,
את צריכה חיבור עם הלהקה שלך...
- סינדי לאופר מוזיקאית -
שזה יתבטא בך.
אז, אדם לקח את כל החרדה שהוא חווה
וביטא אותה במוזיקה.
הוא לא אוהב מוזיקה מלוטשת.
ליטוש יהפוך אותה לגרועה יותר.
אתה צריך להביא את הרגשות שלך
ואת הכלים שלך לנקודה
בה זה לא מלוטש. זה יוצא גולמי.
למרות שזה הטייק ה-109.
היינו צריכים לעשות את זה אמיתי.
זה היה צריך להכאיב.
רציתי שבשיר כמו Perfect Blue Buildings
תהיה תחושה של התמוטטות.
אז חוויתי אחת.
יש מעין אינטימיות עם אדם.
אתה מרגיש שאתה מקשיב,
ואתה צופה במישהו שמעבד משהו.
יש סוג של יומן,
כמו טלטלה פנימית.
תחושה טיפולית,
שאפשר לקבל ממנו, ושאפשר לחלוק איתו.
אם תתחבר לגל המחשבה זה.
התחלתי לכתוב שירים בגיל 18 בערך.
זה נתן לי דרך לבטא את עצמי,
דרך שלא הייתה לי כל חיי.
תמיד הרגשתי שיש בתוכי הרבה דברים.
לא נראה שזה מתבטא
או מופיע בדברים אחרים
שאני עושה בילדות.
זה כמו מקום שאני הולך אליו כדי לדבר
על כל מה שיש בתוכי,
כאילו אני חי פה, וזה מקום שאני הולך אליו,
מקום שבו אני יכול לבטא את תחושותיי.
בהתנהגות מנותקת
חלק ממך חי רחוק מדברים אחרים.
העולם נראה כמו סרט שאתה צופה בו.
אז אתה
נמצא במרחק מה מהחיים שלך.
ומה שנחמד בכתיבת שירים
זה שאני יכול לבטא הרבה דברים,
בניגוד ל...
בוקר אחד, הייתי בן 21, לקחתי כוס גדולה,
ושתיתי כוס מלאה במים.
חשבתי, אני מרגיש מוזר.
אני מרגיש שונה. אני מרגיש כאילו...
אני מרגיש כאילו לקחתי משהו.
ומבחינתי, באמת לקחתי,
בשנה, שנה וחצי הבאות.
זה היה מפחיד, 24 שעות ביממה,
כל בוקר הייתי מתעורר
והייתי מפחד לפתוח את העיניים.
רציתי שזה יחלוף, ולא יהיה יותר.
זה נמשך ונמשך.
אז התחלתי לחשוב,
טוב, משהו ממש לא בסדר בי נפשית,
כי אין לזה קשר לסמים.
זה פשוט קורה.
זאת הפעם הראשונה שהתחלתי לקחת תרופות במרשם,
כי לא ידעתי איך לחיות.
זה היה ממש מפחיד, וזה לא הפסיק.
כשעבדנו על התקליט הראשון,
המנהל שלי התקשר אליי ואמר,
"היי, ואן מוריסון לא יופיע
"בהיכל התהילה של הרוקנרול.
"מכניסים אותו להיכל, אבל הוא לא יגיע."
רובי רוברטסון
היה המנהל המוזיקלי בזמנו.
ורובי אמר, "לא, אני מכיר להקה.
"הם עובדים על תקליט בגבעות כרגע.
"הם יהיו מושלמים."
היכל התהילה של הרוקנרול נוסד כדי להדיר אנשים.
כל שנה הם אומרים, אנחנו נכניס את האנשים האלה,
אבל לא את האנשים האלה. יש היררכיה.
יש דרך להיכנס לשם
ודרך שהם מקבלים אותך.
אני חושב על רובי רוברטסון אומר,
"גבירותיי ורבותיי, הבחורים האלה..."
וקאונטינג קרואוז מופיעים, ואף אחד לא יודע מי הם.
אני זוכר שהלכנו להופיע,
היה לי כובע מטופש שנקרא, "גרב ממבו".
זה כובע שיש לו קצה ארוך,
והוא נכנס לתוך עצמו מאחורה,
דרך קשר קטן.
אני לא יודע למה אני חובש אותו, אבל זה קרה.
אני לובש מעיל כבד.
אני הולך לאיבוד על הבמה.
בפעם הראשונה שאני עושה את ה"תגבירו את זה"...
תגבירו את זה.
אני זורק את הראש אחורה, והכובע נופל,
אבל אני תופס אותו.
יש לי מספיק שכל להמשיך לתפוס את הכובע,
אבל לא מספיק שכל כדי לשים אותו על הראש כמו שצריך,
או לזרוק אותו.
אז במהלך כל השיר
הוא זז לי על הראש בכיוונים שונים.
קדימה ואחורה.
הוא ממשיך ליפול ולזוז.
אבל ההופעה הייתה נהדרת.
עד היום אני חושב שאנחנו הלהקה האלמונית היחידה
שאי פעם הופיעה בהיכל התהילה של הרוקנרול.
יום אחד שמעתי,
"צ'רלי עוזב את כל הלהקות שלו,
"והוא ינגן בלהקה אחת."
חשבתי, זה מטורף...
- דן ויקרי גיטריסט -
כי, למה שתעשה את זה?
הלכתי לראות אותם ב"פרדייז לאונג'",
וכששמעתי את השירים, את אדם שר,
צפיתי באדם מופיע, חשבתי,
"צ'רלי, אם אי פעם תצטרכו גיטריסט נוסף,
"אני אשמח להופיע איתכם."
לקחתי את התקליט הביתה בסופ"ש
והשמעתי אותו בבית של הוריי,
ואימא שלי צעקה מהמטבח,
היא אמרה, "הבחור הזה יללן".
זאת הייתה ההתחלה.
אנחנו בשידור. מאסטר טי עם הקאונטינג...
קאונטינג... קאונטינג קרואוז.
מה שלומכם? הכול טוב? -היי.
טוב, חבר'ה, תציגו את עצמכם לאומה.
אני צ'רלי.
שלום, אומה. -אני אדם.
אחר צהריים טובים, אומה. זה דן.
דן, שמח לפגוש אתכם. -טוב.
בוא נדבר על הראסטות. כמה זמן יש לך ראסטות?
כשנה.
כן? -כן.
מראה רענן.
תמיד היה לי קשה להסתכל במראה
ולהרגיש שזה לא אני.
היו פעמים
שזה היה מטריד יותר מאחרות,
אבל זה לא נראה נכון.
לא הרגשתי ככה על עצמי.
מה שהייתי רואה, לא היה אני.
לא הייתה לזה תחושה כמו שהרגשתי
לראות את הפרצוף במראה.
פשוט לא.
אבל כשעשיתי ראסטות, זה קרה.
זאת הייתה הפעם הראשונה
שממש זיהיתי את עצמי.
וביליתי...
עשרים ושבע, 28 שנים עם זה.
ו...
אני חושב שלמדתי להיות אני.
כאילו, מה? זה פשוט נראה...
זה נראה לי משוגע.
למה שתעשה את זה?
אבל, אלוהים,
זה הפך לחלק ענקי במי שהוא היה,
והוא נראה נהדר בזמנו.
אבל זה היה הלם. כאילו, אתה צוחק עליי?
זה הכיוון שלנו? טוב.
קניתי את אחת מהראסטות שלו באיביי.
- כריס מרטין קולדפליי -
שתלתי אותה, ואני מקווה שיגדל אדם דוריץ נוסף.
אני מכיר אותו זמן רב.
פגשתי אותו לפני כ-20 שנה בוושינגטון סקוור פארק.
חשבתי שהוא אני דיפרנקו, והתחלתי איתו.
- ג'ף רוס, קומיקאי -
למה ביקשתם שאהיה פה?
אני רק אצחק על הקאונטינג קרואוז
כל הזמן. זה באמת מה שאתם רוצים?
כשקאונטינג קרואוז הצליחו לראשונה, הייתי כותב ב-MTV.
עבדתי בברודווי 1515.
MTV היה המקום. היית צריך להופיע ב-MTV כדי להצליח.
MTV אמרה לך מה מגניב. MTV אמרה לך מי אתה.
אולי הלכת לכיוון הראפ בערוץ,
או לכיוון של הרוק הכבד,
או לכיוון של ה-120 דקות.
מאה עשרים דקות הייתה תוכנית אינדי
ששודרה כל יום ראשון
מחצות ועד שתיים בבוקר.
MTV התקשרו לגפן
ואמרו, "איפה הווידאו של קאונטינג קרואוז?"
גפן אמר, "של איזה שיר?"
האנשים ב-MTV אמרו,
"מה הבעיה שלך, לעזאזל?"
"מה זאת אומרת איזה שיר? זה האלבום שלכם.
"הלהיט, 'מר ג'ונס', אתה יודע?"
כאילו, "טוב, בסדר, נכין אחד".
המנהלים שלי חשבו בגאוניותם
ששום דבר לא מופץ
בין חג המולד לראש השנה.
אין מצעדים בשבוע הזה, אז הם לא מפיצים שום דבר.
לא שירים, לא אלבומים.
לא מפיצים כלום, כי אין מצעדים שזה ייכנס אליהם.
הם סברו שאף אחד לא נותן כלום
ל-MTV בשבוע הזה.
אז אם ניתן להם את זה בשבוע הזה,
הם מייד יכניסו את זה ל-120 דקות.
אני צ'רלי. -אני מאט.
אני אדם.
ואנחנו... -כן, אנחנו...
קאונטינג קרואוז. -נכון.
הטלוויזיה שידרה MTV, ושמעתי את הצלילים הפותחים.
חשבתי, היי, זה אדם. זה יהיה אדם.
כוכבי הרוק של תחילת שנות ה-90 לימדו אותי
מה זאת תהילת רוק, ואיך היא מרגישה.
והם אמרו שזה נורא.
טרנט רזנור מחזיק את המיקרופון בשתי הידיים.
ואת זה, הראש שלי כבד כל כך
בשל משקלה של תהילת הרוק שלי. זה היה טרנט רזנור.
בעוד ש"מר ג'ונס" היה ככה.
הוא מבין שמה שהוא רוצה
בטח יהרוס אותו.
האפלה של השיר הזה ברורה לעין
והיא הופכת לאפלה יותר על ידי הקופצניות
של ההופעה.
"מר ג'ונס" מדבר על החלום להיות כוכב רוק,
אבל גם על כך שזה לא יהיה
מה שאתה חושב שזה.
כשהוא כל הזמן אומר, "כשכולם אוהבים אותי,
"אף פעם לא אהיה בודד,"
אתה אמור לדעת שזה לא בסדר,
ושזה לא רק על חלום,
שזה קשור גם לריקנות מבפנים.
וזה לא מבטל את החלום.
החלום נהדר, אבל אין משהו שפותר הכול,
כמו שלהיות כוכב רוק לא פותר את הכול.
אתה צריך לפתור את הבעיות שלך בעצמך.
המזל הוא שמתישהו בסתיו ההוא,
הופענו ב"אירווינג פלאזה" בתור מופע חימום ל"קראקר",
וזאת הייתה הופעה נהדרת.
הם העלו אותנו שוב לבמה להדרן
בתור להקת חימום, שזה משהו שלא קורה.
מרסי קליין הייתה בקהל באותו ערב,
הבת של קלווין קליין,
שהייתה המלהקת של סאטרדיי נייט לייב.
הם התקשרו ושאלו
אם נרצה להופיע בתוכנית.
הם אמרו, "קודם תנגנו את 'מר ג'ונס', ואחר כך את 'ראונד היר',
"אבל צריך לקצר את שניהם."
יש שני שירים בסאטרדיי נייט לייב,
וההבדל בצפייה
בין אחד לשני עצום.
רציתי לנגן את "ראונד היר",
ורציתי לנגן את השיר כולו,
וחשבתי שזה מה שיגדיר אותנו בעיניי אנשים.
מר ג'ונס הוא שיר נהדר,
אבל הוא דומה להרבה שירים אחרים.
"ראונד היר" לא דומה לשום דבר אחר.
הם לא הסכימו. הם רצו שננגן את הלהיט.
לבסוף, סאטרדיי נייט לייב הסכימו.
- יומן המסע של ברייסון -
נוכל לנגן את "ראונד היר"
ואז את "מר ג'ונס".
ונוכל לנגן את שניהם במלואם.
עושים חזרה ואז מחכים,
אבל לא עוזבים את הבניין. התרגשתי מאוד.
לא הצלחתי להירגע, לא יכולתי להסתכל לאף אחד בפנים.
אף פעם לא הופענו בטלוויזיה.
כולם נראו כמו מפורסמים ענקיים.
ביום הראשון שהגענו לשם הם אמרו, "אה, דרך אגב,
"אני חייב להגיד, רק כדי שהלו"ז יהיה ברור,
"חשבנו מחדש על כל מיני דברים,
"ואתם תנגנו את 'מר ג'ונס' קודם,
"ו'ראונד היר' יהיה השיר השני.
"ו...
"תצטרכו לחתוך בערך דקה
"עד דקה וחצי מכל שיר."
בעצם, כל דבר שהסכמנו עליו
בוטל.
ואני אמרתי, לא, הסכמנו על משהו.
אתם הבטחתם לנו את זה.
הם אמרו, "כן, אנחנו לא יכולים לעשות שום דבר בקשר לזה.
"זה הקטע עם תוכניות טלוויזיה."
ואני אמרתי, לא.
אדם אמר, לא, אנחנו לא עושים את זה.
הוא איים לעזוב.
וזה דורש הרבה אומץ, בהתחשב ב...
כל אחד היה מת לקבל הזדמנות כזאת
בסאטרדיי נייט לייב.
זה הרגע הכי גדול בחיינו.
ואנחנו צריכים לעשות את זה כמו שצריך.
אחרת, אני לא רוצה לעשות את זה.
לא נראה לי שכולם חשבו
שזה רעיון טוב להילחם על זה.
אני תומך באדם. אני לא מאשים אותו.
אבל בפעמים שהוא עשה את זה במהלך השנים,
הוא עצבן הרבה אנשים.
הוא אחראי על הלהקה, והוא מקבל את ההחלטות.
הוא לא מתייעץ עם אף אחד.
זה הקטע שלו.
אחת הסיבות שנשארנו ביחד כל כך הרבה זמן
היא שכולנו קיבלנו את זה. זה בסדר.
לפעמים זה לא בסדר, אבל לרוב זה בסדר.
גבירותיי ורבותיי, קאונטינג קרואוז.
קל לאבד ריכוז,
ופתאום קורה...
וזה משהו שתמיד יהיה קיים, ויהיה אפשר לראות שוב ושוב.
וכולנו ידענו את זה.
לא דנו בזה, פשוט ידעת את זה.
כל מה שיכולתי לחשוב עליו היה,
אני אעשה את מה שאני עושה ממש טוב,
והמצלמות לא חשובות.
ואדם, כמובן, היה מחשמל.
כשמעמידים את אדם מול מצלמה,
הוא מתעורר לחיים.
בשיר הזה יש כל כך הרבה דרמה, וכשניגנו אותו,
הלכתי לאיבוד. פשוט נעלמתי.
זה נבנה לשיא גדול כל כך.
זה היה כמו טיל.
יש חלק שבו הוא פשוט עובר
לרמה אחרת לקראת הסוף. ואני...
צעקתי עליו על הבמה.
צעקתי, "כן, קדימה!"
אני חושב שניגנו אותו
הכי טוב שיכולנו לנגן אותו.
וזה שודר בשידור חי.
אני חשבתי שנתנו
גרסה מטורפת של השיר הזה.
מרסי קליין עמדה על המרפסת
עם גארי כשביצענו אותו.
היא אמרה, "וואו, הלהקה שלך?" הוא אמר, "כן".
והיא אמרה, "הם ממש טובים".
הוא אמר, "כן".
"החבר שלך, אדם..." "כן?"
"הוא אידיוט מזדיין."
לא הופענו בסאטרדיי נייט לייב שוב.
אף פעם לא. אבל זה בנה את הקריירה שלנו.
זה אלבום הבכורה שלהם.
הוא נקרא
"אוגוסט וכל דבר שאחריו".
אני אומר לכם, אם אין לכם עותק של זה,
משהו לא בסדר איתכם.
בשבועיים שלאחר ההופעה בסאטרדיי נייט לייב
נערכו ההופעות הראשונות שהופענו כלהקה מובילה.
השבועיים האלה היו כמו מסע ההופעות הכי טוב בעולם,
כי יכולנו לעשות מה שרצינו על הבמה.
התקופה הזאת הייתה סוראליסטית בטירוף.
להיות בוואן בסקרמנטו, להקשיב לרדיו,
ולשמוע אותנו ברדיו.
פשוט השתגענו.
פשוט המשכנו הלאה.
זאת תקופה נהדרת בחיינו
שבה הפכנו ללהקה גדולה.
זו הייתה תקופה מטורפת.
היא הייתה לא יציבה, אבל מלהיבה.
להיות על הבמה עם אדם היה מלהיב,
כי אף פעם לא התקרבתי אפילו
לנגן מוזיקה עם מישהו כמו אדם.
יש אנשים שיש להם את זה, ויש אנשים שלא.
לאדם היה את זה.
המשכנו לגדול עוד ועוד,
ועכשיו אנחנו מופע החימום של הסטונז.
לא נראה לי שכילד אתה חולם להיות מופע החימום של אנשים.
אתה חולם להיות מוזיקאי
או כותב שירים, או משהו.
אני כן אגיד את זה,
מה שמיק ג'אגר עשה בגיל 20,
גרם לי לרצות לקום מהפסנתר
ולהפוך לזמר, פשוט לקום ולשיר.
"אוגוסט וכל דבר שמעבר" יצא ב-1993 כשהייתי בן 17.
הלהקות היחידות שהכרתי היו נירוונה ופרל ג'אם
וסאונדגארדן. כל הגראנג'.
אבל היה לזה סוג של אווירה אקזוטית,
של חופש,
שבשביל בני 17, נתנה את התחושה,
"וואו, איך אני מגיע להלך הרוח הזה?"
אני חושב שלא ממש הבנו
את הייסורים היומיים שאדם חווה, או משהו כזה.
אני חושב שזה נשמע כמו רוח חופשיה.
אני יכול לראות את עטיפת האלבום הזה,
"אוגוסט וכל דבר שמעבר" בצורה ברורה.
זה היה חלק ממארג הרוק האלטרנטיבי.
זה נראה חשוב ועצום באופן מיידי.
ההרהורים הזועפים הספרותיים של נער.
זה החרא שלך.
הגענו לאירופה, ובמגזין "רולינג סטון" החליטו
לשים אותנו על השער.
אבל הייתי אמביוולנטי לגבי זה, כי למרות...
ברור שאתה רוצה להופיע על השער של "הרולינג סטון",
אבל חשבתי על איך ייראו החיים שלי
אחרי זה, וכמה הם ישתנו.
כי הייתי ביישן מאוד.
הטילו עליי לנסוע לפריז
ולכתוב עליהם כתבת שער כשהם התחילו להתפרסם.
- דיוויד וויילד כתב -
אבל אני חושב שהתאהבתי בתקליט
במהלך טיסת לילה לפריז.
לא הצלחתי להירדם,
אז פשוט הקשבתי לו שוב ושוב.
שם האלבום כבש אותי.
הפכתי למבקר הרוק הנדיר שאהב את קאונטינג קרואוז.
ועדיין אוהב.
קשה להסביר לאנשים כיום,
אבל היו דוכני עיתונים בכל מקום,
ו"הרולניג סטון" היו בחזית,
והייתה שורה שלמה של המגזין.
והפנים שלך מופיעות בכל פינת רחוב,
בכל שדה תעופה, בכל תחנת אוטובוס בכל...
בכל מקום. אתה כבר לא אלמוני.
ולא יכולתי שלא לחשוב
שיש השלכות ממשיות
להסכים לכך,
למרות שאין מצב שאתה תסרב.
יום הצילומים בפריז היה חסר תועלת.
נראיתי כמו חמור. הייתי כל כך מדוכדך.
כל הלהקה, כולם היו עצבניים
זה על זה. ירד גשם,
מזג האוויר היה נוראי,
ושום דבר לא הצליח.
זה נורא. כל התמונות בשחור לבן,
ואנחנו כאילו...
לעזאזל, זה רוקנרול.
תמונות שחור-לבן של אנשים מדוכדכים
זה בדיוק מה שאתה רוצה.
אחרי הכול, אנחנו אנשים עצובים ואפלים.
אבל זה כל כך גרוע שאי אפשר אפילו להשתמש בהן.
הן נראו כמו בדיחה על דכדוך,
כמו פרודיה של להקה.
עד כמה שאני זוכר זה היה יום נהדר,
שהסתובבנו בו בפריז,
וכשחזרנו למלון,
ישבנו בלובי,
ואני חושב שאדם קיבל את השיחה.
האישה בדלפק הקבלה אמרה,
"יש פה אדם דוריץ?
"אתה יכול לענות לטלפון?"
וזה היה גארי גרש.
הוא היה נשיא תקליטי קפיטל
והוא עזב לפני שסיימנו להקליט את התקליט,
אבל עדיין הייתי כמו אחיו הצעיר,
ואחיו הצעיר השני, היה קורט קוביין.
- חדשות -
היי, אני קורט לודר עם חדשות MTV.
סולן נירוונה, קורט קוביין,
זמר מוכשר ביותר, מלחין וגיטריסט,
נמצא מת בסיאטל ביום שישי בבוקר,
ממה שנראה כהתאבדות.
- סיאטל, וושינגטון שמונה באפריל 1994 -
- רולינג סטון -
- קורט קוביין 1967-1994 -
זה היה רגע גדול ונורא,
בשבילו, יותר מאשר בשביל כל אחד מאיתנו,
כי הוא באמת הכיר את קורט.
אני הייתי רק מעריץ.
הייתי בתחום, אבל לא הכרתי אותו.
הוא היה נסער מאוד כשקורט קוביין מת,
ואני חושב שזה ממש הבהיל אותו.
שנינו נאבקנו עם אותם דברים,
אבל אני לא מתמודד עם זה היטב.
זאת הסיבה שהרבה מזה היה מפחיד,
כי בשבילי, ידעתי... אף אחד אחר לא ידע,
אבל אני ידעתי שיש לי מחלת נפש רצינית,
ושזאת בעיה גדולה.
אני לוקח תרופות עבור...
לא נראה לי שאני דו-קוטבי,
אבל מטפלים בי כמישהו עם הפרעה דו-קוטבית.
וזה היה מפחיד.
הוא לא סבל מהתמכרות כלשהי.
הוא לא שתה הרבה, הוא לא צרך סמים.
דאגתי יותר שהוא יפרוש.
אדם ניסה להפחית קצת
את הבלגן שסביבנו.
אבל זה היה בלתי ניתן לעצירה.
התקליט היה ראשון היה להיט.
אתה לא יכול להאט אם הקהל משתגע על זה.
אבל אדם רצה להאט את הכול.
ההצלחה הגיעה.
אתה חושב שייתנו לכם את הזמן
שאתם צריכים כדי למצוא את הקצב שלכם?
והאם יש לכם את הסבלנות בעצמכם?
לא. -לא?
לא, אני חושב שמאוחר מדי.
אז הקצב התגבר?
כן, הקצב מהיר מדי כיום.
בשבילי.
כן, אם כך, האם תוכל
לקחת פסק זמן כשתחזרו לאמריקה?
לא. -לא.
כשחזרנו מאירופה נחתנו בניו אורלינס,
ואני הגעתי לפסטיבל שם,
במגרשי היריד, וההמון הסתער עליי.
לא היה לי מושג מה קורה,
אבל פתאום...
אנשים, קהל עצום הקיף אותי,
וזה כאילו... הייתי בחו"ל כשזה קרה.
לא ידעתי שזה... הגיע לרמה כזאת,
או משהו כזה.
אבל עכשיו זה היה כמו מאניה.
אבל הדבר המוזר שקרה בקיץ הזה
הוא שזה הרגע שעברנו מהופעות במופעי רוק אינדי
להופעות במופעי מאניה
שם כולם רצו לשמוע את "מר ג'ונס".
אני חושבת שזה היה אולי ב"תאטרון היווני".
הוא אמר, "פשוט תעלי לבמה איתי".
- במה -
יצאנו לבמה, האורות עומעמו,
והרעש...
הופעתי על במה כל החיים,
אבל לא מול כל כך הרבה אנשים,
ולא עם תחושה שכאשר אתה עולה לבמה,
זה כמעט כמו שגל מכה בך.
אני אפילו לא יכולה לתאר את זה.
הרעש היה כל כך חזק,
ותחושת הציפייה,
הכול הכה בך.
חשבתי, "או, בגלל זה הוא...
"הוא מתקשה."
התחלתי להקשיב ל"אוגוסט וכל מה שמעבר".
- סטיב קר מאמן ראשי "גולדן סטייט ווריורס" -
באופן אוטומטי,
ברגע ששמעתי אותו, זה הפך לאלבום האהוב עליי.
גרתי במפרץ,
אז הפכנו לחברים קרובים.
אבל אני חושב שהיה לנו אופי דומה,
שנינו היינו שקטים וביישנים,
אבל עשינו משהו,
אתה מופיע מול אלפי אנשים.
אז זה משהו שקשה לאזן
כשאנשים מתחילים לזהות אותך.
מצד אחד, זה מחמיא מאוד,
אבל מצד שני, זאת הפרטיות שלך,
ואתה מרגיש מודע לעצמך.
היכולת להתמודד עם זה בזמן שאתה גדל,
ומתמודד עם הפרסום הזה, זאת תחושה מוזרה.
אני הייתי הסולן של "הצ'יינסואו קיטנז".
הכרתי אותו,
כי אי אפשר היה שלא להכיר אותו בשלב הזה.
- טייסון מיד "צ'יינסואו קיטנז" -
ראיתי מקרוב
שהם חוו חשיפת יתר בצורה מוגזמת.
היינו הולכים,
ואדם אקראי היה ניגש
ואומר, "אתה האיש הזה",
כשהוא לא בדיוק יודע מה שם הלהקה,
או מי הוא היה, רק שהוא האיש הזה,
שהם ראו בטלוויזיה.
במרחק של כמה רחובות מהמלון היה אולם קולנוע.
התיישבתי באולם. הוא היה ריק.
הדלת מאחור נפתחה,
והבחור הזה נכנס וניגש למקום שאני יושב בו,
והוא מתיישב לידי ואומר,
"היי, גבר, אתה הבחור מקאונטינג קרואוז?"
אמרתי, כן.
והוא אמר, "זה בסדר אם אשב פה?"
אמרתי, תקשיב, אני רק מנסה
לבלות אחר הצהריים שקטים.
אני צריך קצת זמן חופשי.
"בסדר, אחי." הוא קם והולך.
אחרי כחצי שעה הדלת נפתחת שוב.
בחור הולך במעבר.
אמרתי, "אחי, אתה יכול לעזוב אותי בשקט?"
וזה לא היה הוא.
זה בחור שהיה בדוכן האוכל.
הוא אמר, "תקשיב, אני לא יודע מה קורה,
"אבל יש מישהו בלובי
"שמדבר בטלפון כבר 30-40 דקות,
"והוא מתקשר לכל מי שהוא מכיר ואומר להם שאתה פה,
"ויש בערך 200 אנשים בחוץ כרגע."
אמרתי, "אתה צוחק עליי."
הוא אמר, "לא, תקשיב, אם אתה רוצה להתגנב החוצה,
"יש יציאה למטה."
אז אני הולך לשם, מתגנב בסמטה,
ומתחיל לצעוד במעלה הרחוב,
ואני שומע את הבחור הזה צועק אז אני מתחיל לרוץ.
קהל עצום
רודף אחריי בחזרה למלון שלנו.
זה ממש הפחיד אותי.
זה כמו להתעורר בבוקר על מאדים, מבין?
צריך קצת זמן כדי להתרגל לזה.
הייתי שומע אותו מתלונן על זה
וחשבתי, "מה, אתה מצליח.
"מה הבעיה?" ואז נפגשתי עם אדם לצהריים.
אנחנו יושבים ליד השולחן, אני והוא,
ועוד כמה חברים,
וילדה בת שש ניגשת ואומרת,
"סליחה, אפשר לקבל חתימה?"
והוא מושיט יד למה שהיא מחזיקה,
ופתאום אימא שלה קופצת
מאחורי שיח, ודוחפת את הילדה.
"אלוהים, אני מעריצה גדולה, אפשר להצטלם איתך?"
אתה חושב, "אלוהים".
ואז חשבתי,
"אה, כנראה שזה הרבה יותר רציני
"ממה שחשבתי."
בימים הראשונים של הראסטות,
היה קל לזהות אותו.
הסרטון של "מר ג'ונס" היה עצום, וזה הפך אותו
לאדם שהיה מפורסם מאוד.
הוא לא היה יכול ללכת לשום מקום בלי שמישהו יזהה אותו.
החוויה שלנו הייתה שונה מאוד.
אני מאמן של ליגת ילדים, ואני חבר בלהקה.
לא הייתי... אני עדיין לא מפורסם.
אני רק חבר בלהקה מפורסמת.
אז, יש קשיים עם תהילה,
בנוסף לשהייה בדרכים במשך שלוש שנים,
ולעבור מאפס לשלוש שנים,
זה היה צעד נהדר בשבילנו.
הוא היה נחוש בדעתו
שלא נהיה רק להקה שמושמעת ברדיו.
אנחנו נהיה להקה שאפשר לראות בהופעה חיה.
אבל לנסוע להופעות במשך שלוש שנים לעתים קרובות,
זה גם כן יחרפן אותך.
נסיעות מאתגרות את המציאות.
אתה לא יכול לדעת מה מציאות כבר, טוב?
כולם מתנתקים קצת בדרכים, כי אתה לא יודע איפה אתה.
אתה לא יודע איזה יום זה.
אתה מתעורר במיטה שונה כל יום,
וזה כמו להיות בכוכב אחר.
אתה מגלה שכל הזיכרונות שלך
מנותקים. דברים שקרו
לפני חודש, נראים כאילו הם קרו
לפני יומיים. ודברים שקרו
לפני יומיים, נראים כאילו הם קרו...
מתי זה היה? זה היה לפני שבועות.
כי אתה מבולבל לגמרי.
אין לך משהו קבוע בחיים
מלבד ההופעה, שמניעה אותך הלאה.
אז, קשה להיות בדרכים.
הייתה תקופה בה אנשים רצו
לשמוע רק את הלהיטים,
ואלה אנשים שהם בכלל לא מעריצי מוזיקה.
הם רק רוצים שההופעה תישמע כמו הרדיו.
כשאתה הולך להופעה
אתה רוצה לשמוע את השיר
כמו שאתה שומע אותו בראש שלך.
אתה רוצה שהם ינגנו את הלהיטים
בדיוק כמו שהם, בדיוק כמו שאתה אוהב אותם.
ואדם דוריץ לא עושה את זה.
הוא צחק עליי.
"שרה פנטרה" התחילה בתור עלבון...
- שרה אופהוף "שרה פנטרה" יחצ"נית -
וצחק על כך שאני אוהבת מטאל.
אני לא זוכר.
חשבתי שאני נתתי לה את השם שרה פנטרה.
אדם אמר, "או, פנטרה".
ואני אמרתי, "כן, אני אוהבת את פנטרה".
והוא אמר, "את בקטע של הבי מטאל?"
אמרתי, "לפחות הם מעלים מופע טוב.
"אי אפשר להגיד את זה עליכם."
לא ידעתי את זה. אני לא זוכר את זה .
"ראיתי אותך במילווקי. עזבתי אחרי ארבעה שירים."
זה הדבר הראשון שאמרתי לאדם כשנפגשנו.
והוא אמר, מה?
אמרתי, באולם "איגלז", הייתם גרועים.
חברה שלי ואני עזבנו.
והוא אמר, "אני זוכר את ההופעה הזאת".
זה היה בקיץ שאני...
עד שעליתי על הבמה כל ערב,
כעסתי כל כך.
הקהל היה נורא ללהקות החימום שלנו.
כאילו, ממש נוראי.
כל מה שהם רצו זה לשמוע את "מר ג'ונס",
והם צעקו בוז ללהקות האחרות.
וחלק מהם היו חברים שלי,
ואחרים היו חבר'ה שהערצתי, כמו אלכס.
בחור בשם אלכס צ'ילטון חימם אותו.
- אלכס צ'ילטון בקליבלנד -
אף אחד לא שמע עליו אף פעם.
הקהל במילווקי לא סבלני.
כשאדם יצא לבמה הוא היה עצבני.
סילקו את החבר שלו מהבמה בצעקות בוז.
הוא כעס על הדרך שהתנהגו אליו.
אני זוכרת שהסתכלתי על החברה שלי
ואחרי כמה שירים שהוא שר כועס,
חשבתי, "אני לא רוצה שזה יהרוס את האהבה שלי
"למוזיקה של קאונטינג קרואוז, בואי נלך."
החוויה של סיבוב ההופעות בקיץ,
הפחיתה את הרצון שלי להופיע.
עברתי משבר קטן.
נאלצנו לבטל כמה הופעות בסיור הזה בסוף.
הוא היה שברירי מאוד. הוא לא היה
מוכן בשום צורה או אופן למה שקרה.
- טום מולאלי מנהל סיבוב הופעות -
ומה שקרה היה הרבה שבחים
והרבה התעללות.
אני לא בטוח שמישהו יכול לעמוד בזה.
הייתה תגובת נגד לגיטימית.
מה שמצחיק זה שבארבעת
או חמשת החודשים הראשונים הביקורות היו מדהימות.
אנשים שאומרים,
"גיליתי להקה, והם מדהימים."
אבל זה די מהר הפך למשהו אחר.
קאונטינג קרואוז לא הייתה אהובה במיוחד
בסן פרנסיסקו.
סן פרנסיסקו זה מקום הפכפך, מבין?
ומוכוון מאוד להיות מגניב, מבין?
ובתקופה ההיא, המשמעות של מגניב היה להישמע כמו "הסטוג'ס"
או "באטהול סרפס" או משהו כזה.
ולכל דבר שהיה ניחוח של מסחריות
או היה את היכולת לשיר בלי לזייף, לא היה מגניב.
אז כשקאונטינג קרואוז הצליחה כל כך,
היא הושמצה בסן פרנסיסקו.
בחור ניגש אליי ואמר, אחי, אתה כזה בר מזל.
אמרתי, תודה. הוא אמר, לא, אני רציני.
אתה כזה בר מזל, כי אתם גרועים.
וחוויתם כזאת הצלחה,
שלהקות טובות יותר לא חוו.
זה גורם לך להרגיש מוזר,
שאתם כל כך גרועים, אבל כל כך מפורסמים?
חשבתי, וואו,
מי ייגש לזר מוחלט
ויגיד לו את זה?
כן, אתה מקבל ביקורת.
אנשים נהגו להשליך עליי אבנים
על הדרך שבה התלבשתי.
היו אנשים שאמרו לי להתפטר,
שלחו לי מיילים.
חשבתי, איך הבחור הזה השיג את הדוא"ל שלי?
זה חלק מהעניין.
אתה צריך למצוא איזון
בין הביקורת, לבין החיים שאתה זוכה לחיות.
יש לנו בית בצפון ברקלי.
נראה שהייתה מסיבה
ברחוב שלנו כל לילה.
זה הפך לסצנת מסיבות.
ואז הבנתי שזאת לא הייתה מסיבה גדולה
ברחוב שלנו, אלה היו ילדים
שהתנחלו על המדשאה שלנו.
הם פשוט עבור לגור על המדשאה שלנו.
הם גרו שם.
הם היו יכולים לראות אותנו דרך החלונות כל יום.
הם הצביעו עלינו דרך החלונות.
התחלתי לחוות התקפי חרדה,
כאילו, אני לא יכול לעשות פה כלום. אני לא יודע לאן ללכת.
וכל מקום שאני הולך אליו זאת בעיה.
אתה מתחיל להתרחק מאנשים,
כשאנשים ניגשים אליך כך.
עמדתי להפוך למסתגר.
יום אחד קיבלתי שיחת טלפון מסאל ג'נקו
וג'וני דפ, שהתקשרו מ"הווייפר רום".
הם שאלו, מה שלומך?
ואני אמרתי, בסדר, אתם יודעים.
הם שאלו, מה קרה?
כי זה היה די ברור,
ואמרתי להם. אז הם אמרו, חכה רגע.
הם מלמלו זה לזה,
ואז שמו אותי בהמתנה.
אז, הם אמרו, תקשיב,
הזמנו לך חדר ב"בלאג'",
שזה מלון מאחורי המועדון.
הזמנו לך כרטיס לטיסה בשעה שבע,
מאוקלנד לברבנק. אנחנו עורכים מסיבה הערב.
זה יום ההולדת ה-21 של קייט מוס.
פשוט תבוא לפה. תצא משם.
אתה צריך לצאת משם עכשיו.
אז עזבתי.
- שדרת סאנסט -
בלילה הראשון, במסיבה של קייט מוס,
בשיא כל העניין של הסופרמודל,
כולן היו בחדר אחד,
וזה משהו שמוזר לראות.
כשאתה עובר במוזאון לאומנות
ואתה מגיע ל"גותיקה אמריקאית",
ואז אתה עולה במדרגות
ויש את ציור מפורסם של ג'ורג'יה אוקיף,
וזה ממש מולך.
ואז, אתה מגיע למסיבה הזאת,
אחרי שעברת שבוע נוראי בבית,
ויש שם את אל מקפירסון, וכל דוגמנית מפורסמת אחרת
שיכולה להיות.
ודרך אגב, תכיר את ויליאם בורוז.
תכיר את טום פטי, את בילי גיבונס.
כי הם כולם בחדר הקטן הזה ביחד,
במועדון, שג'וני וסאל הקימו.
אל-איי הייתה מפלט אמיתי.
היא נראתה לי כמו קסם בזמנו.
העיר כולה הייתה מלא בחולמים.
בין אם החלומות שלהם
הם שטחיים או עמוקים, אומנותיים או לא.
הם לא רצו לעשות מה שכל השאר עשו.
והם רצו לעשות עם עצמם משהו.
רקדנים, פסלים, ציירים, דוגמניות,
שחקנים, סופרים, במאים, מוזיקאים.
כריסטינה אפלגייט קנתה לי מצלמת נייקון לחג המולד.
אני חושבת שזה היה ב-93 או 94.
אז התחלתי לצלם.
אסור היה להכניס מצלמות ל"וייפר רום" באותם ימים.
לא היה אינטרנט או סלולריים...
- שאנון מקמאנוס וייפר רום -
אז בתור המנהלת,
יכולתי להכניס את הנייקון שלי לבר,
ויש לי המון תמונות.
הייתה לי מצלמת אולימפוס קטנה
שנכנסה לכיס האחורי שלי.
- רנדל סלאבין צלם -
זה לא היה איזה רעיון גדול,
רק ידעתי שהחברים שלי ממש מגניבים.
ולא רציתי לשכוח את זה.
אני הייתי האינסטגרם לפני האינסטגרם.
כי הייתי מצלמת,
הולכת למקום שמפתח תמונות ב-23 דקות בשדרות סאנסט,
אני פרנסתי את האנשים שהיו שם,
והייתי מדפיסה שני עותקים
או לפעמים שלושה עותקים,
כדי לתת לאנשים תמונות
שהם הופיעו בהן הרבה פעמים,
והכנסתי אותן לאלבום תמונות,
ואז מביאה את האלבומים בערב הבא
שהייתי מייחצנת,
כדי שהם יעברו בין האנשים במועדון.
הייתי היחידה, חוץ מרנדל לפעמים.
הרשיתי לרנדל לצלם לפעמים,
כי ידעתי שגם הוא לא מוכר אותן לצהובונים.
כשהסתובבתי עם אדם,
הייתי היחיד עם מצלמה.
אז אם אני לא צילמתי את זה,
זה היה קיים רק בזיכרון שלך.
וזה מה שהופך אותן למיוחדות.
אני תמיד אומר שזו הייתה התקופה הטובה האחרונה,
בגלל היופי של...
היכולת להסתתר.
גרתי באחד מהבתים של כריסטינה אפלגייט
והיא עמדה להשכיר את אחד הבתים האחרים שלה.
אז אמרתי לאדם
שלכריסטינה יש בית להשכרה.
אני זוכרת שנסעתי איתו בלורל קניון ואמרתי,
תזכור את הדרך, כי זאת תהיה
הדרך שלך הביתה מעכשיו.
והדבר הבא שאני יודע זה שהוא עבר לאל-איי האסורה,
שממנה מגיעים כל הדברים הרעים.
כל הגבינה מגיעה מאל-איי.
אם גדלת באזור המפרץ,
בעיקר בברקלי, זה כאילו,
"אלוהים, זה המקור לכל הזבל", מבין?
כמובן שכל מי שחושב ככה
אף פעם לא היה באל-איי, אבל זה לא משנה.
מלבד רנדל,
האנשים היחידים שהכרתי באל-איי
היו אנשים שעבדו ב"וייפר רום".
הכרתי את סאל, פגשתי את ג'וני,
את שאנון, וכמה אנשים שעבדו...
הם היו היחידים שהכרתי,
ולכן, ביליתי רק שם.
אני יודעת שהרבה אנשים לא יסכימו איתי,
אבל היה שם תחושה של בר קטן, כמו "צ'ירז",
כי, נכון היו שם הופעות גדולות,
של "סמאשינג פמפקינז", "אואזיס" וכו',
אבל האנשים שבאו לשם חמישה, שישה לילות בשבוע,
היו כמו משפחה.
הייתה שם מעין רשת בטחון עבור אנשים
שבילו שם, וזה כלל את אדם.
שאנון הייתה אומרת, אני צריכה ללכת לשירותים.
אתה יודע להפעיל קופה?
ואני הייתי אומר, כן, בטח.
היא אמרה, "אתה יכול לעשות את זה?"
אז אני הייתי הברמן והקופאי,
ואז עשיתי את זה כל יום.
זה היה המקום היחיד שהרגשתי בו נוח.
לימדתי אותו להיות ברמן.
הוא היה כל כך טוב בזה שהוא היה אומר,
הטיפים לא בשבילי, הם בשבילה.
הוא זכה לפגוש בחורות ואנשים,
ואני זכיתי לחגוג עם החברים שלי,
ולהרוויח כסף. ואני חושבת
שהוא עדיין היה יכול לדבר עם אנשים, בלי שיגידו,
"הבחור מקאונטינג קרואוז מנסה לדבר איתי".
כאילו, מה תרצה לשתות?
רום וקולה? בסדר. שמונה דולרים.
הוא היה יכול לדבר עם אנשים,
בלי להיות הבחור ההוא.
אני זוכר ששמעתי מישהו אומר,
הבחור הזה נראה בדיוק כמו הבחור מקאונטינג קרואוז.
כי אנשים לא האמינו
שהבחור שמופיע על השער של "רולינג סטון"
גם מגיש להם אמסטל לייט.
עשינו הפסקה ארוכה.
אני זוכר שהתקשרתי אל אדם מסן פרנסיסקו ואמרתי,
"אתה רוצה להיפגש ולכתוב?
"אנחנו יכולים להיפגש ולכתוב."
והוא אמר, "אני לא בלהקה כרגע".
ידענו שהיו לו קשיים.
תהינו אם נוציא
אלבום שני,
כי היה נראה כאילו הוא מוכן לפרוש.
המחשבה שעברה לי בראש הייתה,
"טוב יותר שהגענו לפה,
"ואז... זה נגמר,
"או שהיה עדיף שלא היינו מגיעים לפה,
"כדי שלא נדע איך זה."
אני לא יודע אם זה נכון,
אבל קראתי שאדם עזב כדי לעבוד בבר
אחרי האלבום הראשון.
תמיד זכרתי את זה, בדרכי.
אחרי כל מה שאנחנו עושים,
אני מנסה לעשות משהו כזה.
אני רואה שהוא מנסה לשמור את הרגליים על הקרקע בדרך כלשהי.
בעיניי זה אומר שצריך לזכור,
שאני צריך לעשות דברים רגילים,
כדי לדעת איך לשיר על דברים שאנשים אחרים חווים.
זה העניק לי השראה. זה נכון?
זה נכון.
הוא היה ברמן ב"וייפר רום".
טוב. אה, "הווייפר רום".
זה קצת פחות מקרקע
מאשר בבר בשדה תעופה בדה-מוין.
אף פעם לא הייתי טוב ב...
אני עדיין לא טוב בלגשת לאנשים ולדבר איתם.
אבל לא הייתה לזה חשיבות, כי באל-איי,
הם ניגשו לדבר איתי.
הם לא היו סתם מעריצים,
הם התנהגו בצורה רגילה,
כי כולם היו מפורסמים.
ולמרות שהייתי מפורסם, למי אכפת?
הנה ג'ק ניקולסון. למי אכפת ממך?
ערב אחד אכלתי אוכל מקסיקני עם אלן גינסברג.
צפינו באדם אנט ביחד.
מה עוד אפשר לבקש בחיים?
אחרי שהחלמתי קצת,
כי הייתי צריך קצת זמן להחלים,
זה היה קסום.
וזה נתן לי מעין עולם לכתוב עליו,
עולם שהיה מרתק.
לא יכולתי לחכות לעבוד על תקליט.
חייתי חיים שונים לגמרי
בשנה הזאת, יותר מכל זמן אחר בחיי.
הייתי בסיבוב הופעות.
הופעתי בכל העולם.
הייתי כוכב רוק, ואז עברתי להוליווד.
ופגשתי אנשים מגניבים.
ורציתי לכתוב על זה.
וחשבתי,
"אני אכתוב את אלבום הרוקנרול
"הכי טוב בעולם."
אני לא יכול לדמיין את התחושה
שעוברים מלהיות להקה אלמונית ללהקה שמוכרת שבעה מיליון עותקים
של התקליט הראשון שלה, ללא מאמץ.
אתה לא יודע שזה יקרה.
ואז, כשאתה עושה את זה, כולם אומרים,
"תעשו את זה שוב".
הפעם מצאנו אחוזה בסגנון אדוראדי משנות ה-30
בגבעות שליד גריפית פארק.
מה שונה בשהות פה?
יש סאונד אחר?
כולנו יכולים להיכנס לחדר אחד. יש הד.
חשבנו שהחיוניות בחדר תעזור.
אני לא בטוח אם זה עוזר או לא,
אבל זה יספק סאונד ייחודי.
אני לא יודע אם זה יישמע טוב או לא.
אבל זה ישמע ייחודי. -טוב.
לבית הייתה מבואה גדולה
וגרם מדרגות גדול שעולה למעלה,
גרם מדרגות קלאסי כזה.
אזור חדר המגורים
הפך למקום שבו הלהקה ניגנה,
חדר המוזיקה.
יצאתי וקניתי הכול.
כבלים למיקרופונים, מיקרופונים וטייפים.
מערכות אוזניות, כמות מטורפת של דברים.
זו החברה שלי, ג'יין פראט.
היא הייתה העורכת של מגזין "סאסי",
כי היא מאוד סאסי (גם: שובבה).
הייתי בין מגזין "סאסי" למגזין "ג'יין"...
ועשיתי כמה דברים לטלוויזיה.
זה היה הפסנתר של ג'ים מוריסון. -אין מצב.
כן.
בעל הבית השאיר את זה בבית.
הכרתי את הלהקה
כשהלכתי לבית של אדם בלילה,
כשהוא לא הצליח להירדם, שתינו בירה,
וצפינו בטלוויזיה.
נשמע חרא.
זה אמור להישמע כמו חרא, וזה נשמע כך.
מעולה. -כן.
התחלנו לחשוב על מפיקים.
היה לי רעיון על תחושה שונה,
וחשבתי על גיל נורטון.
אתה רוצה שנחזור על הפזמון,
או שנשאר עם מה שעשית בפזמון?
הוא עבד עם "הפיקסיז" על "דוליטל",
שזה תקליט מדהים.
זה היה מכוון, להיות יותר רוק.
מלבד טוני ברג,
אני חושב שכל מי שדיברנו איתו
בחברת התקליטים רצה
תקליט נוסף כמו "אוגוסט וכל מה שמעבר".
אנחנו הלכנו בכיוון אחר לגמרי.
אני לא רוצה עוד תקליט כזה.
טוני?
אני חושב שאדם רואה עבודה על תקליט
כהזדמנות לבטא את עצמו.
הרבה פעמים זה משהו שהוא לא יודע לבטא.
זאת תגובת בטן.
וככה זה אמור להיות.
זאת כל הנקודה.
כשהאורגן מתחיל, תתחיל גם אתה.
סולו?
כן, כשהאורגן מתחיל, תתחיל גם אתה.
פשוט... נראה מי ינצח.
אדם רצה שהתקליט השני
יהיה קצת יותר כבד,
והוא רצה גיטריסט מוביל,
כי לעמוד מקדימה לבד,
בלי משהו נוסף שנותן אנרגיה,
בשביל זמר כמוהו,
זה היה יותר ממה שהוא רצה.
זה יותר מדי תשומת לב.
אתה כבר מקבל תשומת לב.
זה טוב שיש גיבוי.
גרתי בצפון,
ושהיתי אצל חבר שלי מהתיכון.
ישבתי וצפיתי במשפט של או ג'יי,
והבחור הזה לא הפסיק לשאול אותי שאלות.
היינו בסיבוב הופעות שלוש שנים בערך,
וחשבתי, אני חייב לצאת מפה".
אז אדם אמר, "בוא לפה".
דייב פה? -כן.
כן. -דייב פה. דן פה?
כן.
צ'רלי? -כולם פה.
כן. -מאט?
כן. -תביא בס.
איפה צ'רלי?
היי! -קדימה.
אף פעם לא הייתי באולפן.
עבדתי על הקלטות חד-פעמיות עם חברים,
ומעין הקלטות סלון,
אז זאת הייתה הפעם הראשונה שלי שהקלטתי באולפן,
וזה תקליט שאני יודע שיושמע,
אז ניסיתי לא להתחרפן,
ופשוט לעבור את זה, מבין?
לכי להזדיין, הוליווד!
גיטרת הקצב של דייב ברייסון
היא כלי בולט
בתקליט הראשון.
באלבום השני, אפשר לשמוע גם את דן ואימי.
וצ'רלי הוא נוכחות מתמדת
שמחליקה את הכול במומחיות.
בדרך כלל מה שקורה זה שאדם יגיע עם שיר והלהקה תעבוד עליו הרבה זמן.
ואז, אדם יגיע בסוף היום,
או ביום שלמחרת, ויגיד לנו
שאנחנו מוזיקאים נוראיים,
ושאנחנו צריכים לפרוש.
ואז, נעבוד על זה, ובסוף הוא יאהב אותנו.
כל העניין זה לנסות לגרום לאדם לאהוב אותנו.
אתה מפוטר.
אני מפוטר. זהו זה. אני מחוץ ללהקה.
כל אומן אמיתי שתפגוש
יהיה מישהו שירצה לשנות משהו,
לאתגר את המאזין,
או את בעלי הסמכות.
אדם עושה את זה היטב.
הוא עושה את זה בדרך אומנותית.
זה לא גס, זה מלא הבעה.
"קטפולט" פותח את האלבום עם כאילו,
שוגרתי בצרחות אל הסטרטוספרה,
ואז התרסקתי אל האדמה,
ואני לא יודע איך... אני צריך להבין
איך להתמודד עם זה.
ו"Recovering the Satellites" עצמו,
שמדבר על להרים את עצמך
אחרי שנפלת מהשמיים.
אדם ואני חיינו
מעין חיים מצטלבים
והתוצאה של זה הייתה
שהוא יצא עם אחת וחצי מ"חברים"
שאני כתבתי שני ספרים על "חברים"
ואת כתבת השער הראשונה
על "חברים" ב"רולינג סטון".
- מאת דיוויד וויילד -
אדם הוא בחור נאה בדרכו.
יש לו מעין וייב של עוג,
אבל בחור שיכול לכתוב שירים כאלה,
נראה לי שהייתי יוצא איתו בעצמי, אם הייתי שחקנית.
כשפגשתי את ג'ניפר אניסטון,
החברים שלי שיקרו לי, והחברים שלה שיקרו לה.
הם אמרו לנו שאנחנו מעוניינים זה בזה.
לא ידעתי עליה כלום.
הייתי עסוק בזמן שעת השיא.
ביום חמישי, בשמונה בערב,
לא צפיתי בטלוויזיה, הייתי על הבמה.
הטירוף היה שבשיא
כל התהילה בשנות ה-90,
כל בחור שהכרתי שאל אותי במהלך העונה הראשונה
של "חברים", כשכתבתי עליה,
אם ג'ניפר אניסטון רווקה.
הם חשבו שיש להם סיכוי כי לכוכבי טלוויזיה
יש ערך כזה.
הם נכנסים לבית שלכם, ואתה חושב,
"הם בדיוק כמו החבר שלי".
כשעמדנו להקליט אלבומים
היינו מופיעים ב"וייפר רום",
ועובדים על כל החומר.
ג'ן הגיע למופע והיא מגניבה,
היא חכמה, היא מצחיקה מאוד, והיא יפה.
נכבשתי. ומסתבר שהיא מחבבת אותי.
אז הוא יוצא עם השחקנית
שכל מבקר רוק חושב שהוא צריך לצאת איתה,
ואז, הוא גם נכנס לעידן המודרני
של הסלבריטאיות, בדיוק ברגע שזה מתפוצץ.
זה היה הרגע המדויק
ש"רולינג סטון" התחרו
עם העולם של מגזין "אס", עולם סלבריטאי הפופ.
והוא עצבן את כולם.
אני זוכר שהייתי פה פעם עם ג'ן ואדם,
ועזבנו.
אדם החנה את הכרמן גיה שלו מעבר לרחוב,
וההמון,
הפפראצי והצלמים, זה היה מפחיד.
לא ראית את קורט קוביין נכנס
לצוות של "סברינה המכשפה הצעירה",
ויוצא עם אנשים.
אני חושב שזה נתן לו נקודות שליליות
בכנסייה של,
המגניבות והאלטרנטיביות.
אבל זה לא עניינו של אף אחד.
במהלך השנים האלו,
שביליתי עם אדם,
הוא היה מאוהב מאוד אולי ארבע, חמש פעמים.
הוא היה מתאהב מהר.
הזיכרונות שלי מאדם הם 98 אחוז אפלטוניים.
אולי 98.6.
הוא היה יכול לוותר על כמה מהחברות האלו.
כאילו, יכולתי
להוריד כמה מהן מהרשימה בשמחה.
זאת הרשימה לערב.
כשעבדנו על התקליט השני,
"Recovering the Satellites", הוא יצא עם קורטני קוקס.
והיא מבלה איתנו,
או שהיא באוטובוס ההופעות שלנו איתנו.
היא מרחה לי לק על הציפורניים.
יש התייחסויות רבות
אליה בתקליט. היא "מאנקי".
היא הבחורה שהוא רואה בצד השני של חדר בית החולים
ב"דצמבר הארוך". זאת קורטני.
לתקליט הזה יש קשר עמוק למערכת היחסים הזאת.
אני חושב שמערכת היחסים לא הייתה הכי בריאה בעולם,
כי אדם לא היה הכי בריא בעולם
בשלב ההוא.
הקשר עם קורטני היה מערכת היחסים הכי ארוכה שלי,
למרות שאני לא יודע... באמת,
אם היינו ביחד הרבה זמן במהלכה.
היינו אנשים שונים מאוד.
ויש רגעים
שהיו נפלאים ביחד.
והיו רגעים שזה היה ממש קשה.
לא שידרנו על אותו גל.
אני מבין את זה. קשה לעמוד בפני התהילה.
אבל זה גם יכול להוות אלמנט הרסני.
אני חושב שהוא זיהה
בשלב מסוים, שהוא הפך,
או שהוא מפלרטט עם הרעיון להפוך לקלישאה.
תשאיר את חייך הפרטיים פרטיים.
שמור את הפרסונה הציבורית שלך לעבודה.
זה עוזר לחשל אותך
מהדברים שעלולים להכאיב מאוד,
או אישיים מאוד.
התוכנית "סטוריטלרס" של VH1 הייתה האחות
של MTV אנפלאגד.
ההבדל היה שהתוכנית ב-VH1
הייתה אמורה להסביר לך על מה השיר.
לפעמים אני חושב ששירים כאלה יכולים להיות קצת נדושים.
נראה שכל מי שהוציא אלבום גדול
כותב שיר על כמה קשה לו.
אני חושב שקצת קשה
לגרום לאנשים להזדהות עם זה לפעמים.
כי הם חושבים, טוב, הוא מפורסם, כמה שהוא מסכן.
זה מוזר.
כל העולם משתנה פתאום.
אנשים מסתכלים עליך אחרת, הם מתנהגים אליך אחרת.
הסתגלתי, אבל עברתי תקופה קשה מאוד.
ניסינו לעבד מחדש,
ולכתוב מחדש את כל השירים האלה.
לקחת שיר כמו "ראית אותי לאחרונה?"
שעל פני השטח הוא ממש מגניב, נכון?
יש נגינה של גיטרה, הפסנתר...
וזה...
אבל עכשיו לפרק את השיר, לחשוף את המילים,
את הבסיס,
את כל הסיבה שהשיר קיים.
בלי הגיבוי של הגיטרה החשמלית
שתסיח את דעתך מהעובדה שזה שיר
שמדבר על זה שאתה אומלל בתור כוכב רוק
כרגע.
"ראית אותי לאחרונה?" זה שיר כועס.
זאת הייתה הפעם הראשונה בחיי
שממש חוויתי את זה,
להתקיים ביותר ממקום אחד בו זמנית.
כי אתה חי את החיים שלך,
ואז, אתה חי את הגרסה הדמיונית שלך
בדמיון של אנשים עליך.
ואתה חי ברדיו.
"ראית אותי לאחרונה?" מדבר באופן ספציפי
על הקשר שלך לתהילה,
ועל הקשר של אנשים איתך,
דרך תהילה וכעס, ודחייה של הכול.
ומה אתה חושב עליי עכשיו?
עכשיו שאמרתי, לך תזדיין, מה אתה חושב עליי?
כי הרעיון שאתה יכול להגיד לי
כל דבר, אפילו משהו אחד,
שאתה זוכר עליי ב"ראית אותי לאחרונה?"
כי אני לא האדם הזה יותר.
"ראית אותי לאחרונה?" זאת התגשמות
הנבואה, האפלה, הנבואה האפלה של "מר ג'ונס".
יש את החיזוי, ואת ההתגשמות.
כן, התפרסמתי. כן, שנאתי את זה.
כן, אני לא מכיר את עצמי כבר.
אני לא יודע מי אני,
וגם אתה לא יודע מי אני.
אתה חושב שאתה יודע.
ראית אותי על שערי מגזין.
ראית אותי ב-MTV.
ראית אותי עם השחקנית הזאת או ההיא.
ואתה חושב שאתה יודע מי אני, אבל אתה לא.
תגיד לי משהו אחד
שאתה זוכר עליי.
האלבום החדש שלנו נקרא "Recovering the Satellites",
והוא יצא ב-15 באוקטובר.
שמעתם אותו עכשיו לפני כולם.
זה נקרא "ווקווייס".
התרגשתי מאוד ממנו.
ויש לנו שם.
אנחנו לא אלמונים.
הוצאנו את אחד מהאלבומים הכי גדולים בעולם
בשבע השנים האחרונות.
וכולם יקשיבו לכל מה שנוציא הלאה.
אז כל עוד זה נהדר, אנחנו בסדר,
אלמוניות הייתה
מה שהפחיד אותך, לא הסתייגות.
לא פחדתי אם אנשים יאהבו אותו או לא.
חשבתי שנוציא עוד תקליט נהדר.
וזה מה שעשינו.
"אוגוסט" מכר כל כך הרבה עותקים.
אני לא יודע כמה הוא מכר עד אותו רגע,
שישה-שבעה מיליון. ואני חושב,
כל התקליטים ימכרו שבעה מיליון עותקים.
כאילו, באמת.
התקליט הזה ימכור שבעה מיליון,
הוא ימכור יותר, עד שהוא לא.
כשהוא יצא,
אף אחד לא התייחס אליו,
או שביטלו אותו, לא אהבו אותו.
הוא אמן מבריק, והוא עדין.
אולי הוא נראה קשוח מבחוץ,
אבל צריך להתייחס אליו בעדינות,
כי הוא מלחין נהדר,
וזמר נהדר.
אם תגידו לו שהוא גרוע, במגזין,
זה ישפיע עליו.
- איך ההצלחה קלקלה את אדם דוריץ -
תודה. לילה טוב.
הייתי מתבאס בדרכים.
הביקורות היו מגיעות, והן היו גרועות.
למעשה, אפילו לא גרועות.
פשוט לא דיברו עלינו.
הביקורות עסקו באנשים שיצאת איתם,
שאין להם קשר למוזיקה.
לאדם היה אכפת מהביקורת. הוא היה רגיש.
הוא בן זונה רגיש.
Recovering the Satellites הגיע למעמד של פלטינום כפול.
אני חושב, שני מיליון, שזה לא
ההצלחה של "אוגוסט".
אבל למכור שני מיליון תקליטים,
בשנת 1996, כשזה התקליט השני שלך,
במהלך תגובת הנגד הזאת,
בסביבה הזאת,
שבה כולם מתחילים לשנוא אותך
כי אתה מצליח כל כך.
- לקונן על הצלחה כל הדרך לבנק -
זה אפילו יותר מרשים
מאשר למכור שבעה מיליון תקליטים
משום מקום.
בשביל אנשים מסוימים,
התקליט השני, הוא עין רעה,
למרות שזה אלבום נהדר,
ומוצלח מאוד בפני עצמו.
זה תקליט נהדר.
זה ממש הרס אותי בזמנו.
עבדתי כל כך קשה על התקליט הזה.
חלק מזה היה גם שלא הייתי בריא בזמנו.
הייתי בבלגן, מנטלית.
חשבתי שזה התקליט האחרון שלנו.
אני מפסיד במאבק עם מה שזה לא יהיה,
ואני מתדרדר.
לקח לו שנים לעכל
את האבחנה שלו.
האמת שהרגשתי
שאם הוא צריך לבטל הופעה...
זה מבאס בשביל העסק,
אבל אם זה עוזר לך לשרוד
את שאר סיבוב ההופעות, זה בסדר מבחינתי.
אם צריך לבטל את המשך הסיבוב,
כי אתה לא עומד בזה, אני מבין את זה.
קח קצת זמן לעצמך, תפתור את זה.
לא היה ברור מה אפשר לעשות למענו,
כשהמצב החמיר, ולפעמים זה באמת החמיר.
הרופא אמר לו שהוא צריך ללכת לגמילה
מהתרופות שהוא נטל.
תרופות מרשם.
והוא אמר, "לא", וקבע עוד סיור.
עשינו את כל הסיור כשהוא בתהליך גמילה מהתרופות,
מחורפן, וזה היה קשה.
נאבקתי עם המחלה הנפשית.
היא דכדכה אותי עד כדי כך
שהיה לי קשה להתגבר.
אם השירים שלי מדברים על משהו,
הם מדברים על הניסיון
לכל הפחות, להמשיך להרגיש דברים,
בזמן שהכול סביבך דוחף אותך להרגיש קהות חושים,
להקהות את הרגשות שלך.
אם יש מסר אחד בשירים,
זה שאני לא בהכרח חושב שאפשר להיות מאושר.
אני לא בטוח שהעולם מתאים לזה.
בשלב מסוים, כשעדיין גרתי באל-איי,
הייתי בבלגן,
והתחלתי לחתוך את עצמי.
החלק הכי גרוע בזה היה שאתה חותך את עצמך,
ונראה שזה עובד.
כאילו, "כן, זה משחרר חלק מזה".
אז אני צריך לחתוך את עצמי יותר.
כי זה משפר את המצב.
ואני זוכר שעברתי על הלוגיקה הזאת
וחשבתי, זו לא לוגיקה טובה.
הייתי מספיק צלול כדי לחשוב,
"אני מרגיש שאני עושה משהו פרודוקטיבי,
"אבל אני לא."
אז התקשרתי לרופא ואמרתי,
זאת בעיה. יש לי בעיה כרגע.
התאשפזתי מרצון במרכז רפואי באל-איי.
ביום שהתאשפזתי, מריה קארי עזבה.
התקשורת הייתה מלאה
באנשים שלגלגו עליה.
הם לא התייחסו לזה בכבוד
או באהדה בכלל. הם הפכו אותה
לבדיחה, שהיא בבלגן.
וזה קיבע אצלי את ההחלטה
שאני לא מדבר על זה בתקשורת כל עוד אני...
לא שולט על זה.
ספגתי מספיק רעל שהופנה לכיווני
כדי לדעת שעדיף לא לספר לאנשים כלום.
בהתחלה, לא יכולת לדבר על זה.
פשוט לא.
מחלת נפש זה משהו נפוץ ומושרש בעולם הזה,
כי כל אחד חושב אחרת.
וככל שאנחנו יודעים יותר על הדרך שהמוח שלנו עובד,
כך יהיה טוב יותר.
ידענו שאדם סבל מנדודי שינה כרוניים.
הוא לא התנגד
לדבר על הבריאות הנפשית שלו.
הוא היה פתוח להיות רגיש לגביה,
אבל הוא לא...
אף אחד מאיתנו לא ידע איך לדבר על זה.
כשמקבלים כל כך הרבה תשומת לב מהר כל כך,
נראה לי כמעט כמו...
לזרוק פצצה לתוך הראש שלך, ולהגיד,
"היי, אני מקווה שהכול יסתדר לך."
בסופו של דבר, אדם אובחן כסובל מהפרעת ניתוק
שמאופיינת בניתוק מהעצמי.
היא כוללת חוויה של ניתוק בין מחשבות,
זיכרונות, רגשות, סביבה וזהות עצמית.
אני חושב שקבלת האבחנה עזרה מאוד.
שרופא יגיד, "טוב, התרופות האלה
"אולי לא טובות בשבילך.
"אנחנו נחליף אותן.
"זה באמת מה שקורה."
וסוף סוף משהו
שבאמת מסכם את זה.
זה לא עובר,
אבל אני יודע איך לנשום, ולא לחוות פניקה.
אני יודע איך לעבור דברים, ולחיות עם זה.
הוא השתנה
והתחיל לעבוד על עצמו.
הוא ראה את עצמו בתחתית
וטיפס משם למעלה.
זה היה הדבר הכי טוב שהוא אי פעם עשה.
הדרך שהוא בנה את עצמו מחדש, המאמץ שהוא השקיע בזה,
הוא צריך לקבל קרדיט עצום על כך.
אני מנסה לא לחשוב על זה.
אני לא חושב על זה כשאנחנו עובדים.
אני חושב על זה בין לבין.
זה הרס הרבה דברים בשבילי.
אתה הופך לבדיחה ציבורית.
זאת בדיחה שכולם מספרים,
וכולם מרגישים בנוח עם זה, וזה לא אישי.
- קאונטינג קרואוז צריכים למות -
אתה מכיר להקה בשם קאונטינג קרואוז?
הסולן שלהם הוא יצור בשם אדם דוריץ.
סיידשואו בוב השחוק הזה
שכב עם כוכבת על בשנות ה-90.
אין כמו החיקוי שלי לסולן
של הקאונטינג קרואוז, אדם דוריץ.
גרסת הלבקן.
בשנת 2003, מישהו כתב
"אחרי שהבין שהוא לעולם לא יהיה
"כוכב חתיך כמו אנריקה איגלסיאס
"סולן הלהקה, אדם דוריץ,
"פנה לכיוון הנגדי לחלוטין.
"הוא נראה כמו נהג אוטובוס יחף
"כשתמנון מחובר לראשו."
אני הייתי רוצה לראות את המופע הזה.
אני מעדיף לראות את זה, מאשר את אנריקה איגלסיאס.
"לאדם דוריץ הייתה חוצפה מחוברת למיתרי הקול שלו."
זה חיובי.
"צווח, רועד, מתפתל, עוקץ.
"הסולן של קאונטינג קרואוז
"לא פגש כאב שהוא לא רצה לחוות
"כשהוא פותח את פיו ומשחרר את זה."
אז, הוא היה חושב שזאת ביקורת רעה,
אבל אני מסתכל על זה כמו תשוקה.
אז שיזדיינו הביקורות האלו.
זה הכול חלק ממה שהופך לפנים הפופולריות של הומור,
שאתה בדיחה מהלכת.
זה שק האגרוף שהפכנו להיות.
אבל למה? למה אתה חושב שזה ככה?
אני לא יודע, לעזאזל.
ברור שעצבנתי הרבה אנשים.
אולי חלק מכך היה שהלכתי
ואמרתי לאנשים ללכת להזדיין,
כשהם אמרו לנו לעשות משהו שלא רצינו לעשות.
בעיניי, בדיחה מוגזמת
זה כשזה מגיע ממקום של כעס או קנאה.
כשזה מגיע ממקום של חיבה, אין כזה דבר להגזים.
אם אני אוהב מישהו, אני כותב כמעריץ,
הוא לועג כמעריץ,
הכול טוב.
אבל כשהכוונה היא לא חיבה,
הבדיחה הופכת למוגזמת.
אני יכול ללגלג על אדם כל היום.
הוא יודע שאני אוהב אותו.
לכן אני אוהב את המוזיקה של קאונטינג קרואוז.
זה כמו "דייב מתיוס בנד"
בלי כל החלק המורכב של הגיטרות.
לא, אני אוהב את קאונטינג קרואוז. המוזיקה שלהם
היא בין הטובות שתשמעו בבית מרקחת בשלוש בבוקר.
ראיתם פעם את "האדם השקט"?
הסרט של ג'ון פורד עם ג'ון ויין עליו?
הוא מתאגרף לשעבר שנוסע לאירלנד
כדי לנסות לגור בבית שבו הוא נולד.
הוא נכנס לקטטה עם בעל בית באזור
שכל הזמן מתרגז
על הדמות של ג'ון ויין.
הוא אומר ליד ימינו,
שהוא הנמושה הקטנה שלו,
"תכתוב שם..."
כתוב את השם הזה, אדם בשם שון תורנטון.
"כתבת את זה?" "כן."
עכשיו תמתח עליו קו.
מוות בשבילו.
הוא תמיד אומר את זה. "עכשיו תמתח עליו קו."
כאילו, מה אעשה?
אכתוב שמות ואמחק אותם?
יש לי דברים טובים יותר לעשות.
זה נראה כמו בזבוז זמן.
אבל זאת סצנה נהדרת. זה סרט נהדר.
אני אוהב לנגן.
אני אוהב לעשות את זה.
זה הדבר היחיד שאני אוהב לעשות.
פעם לא היה לי כלום בחיים מלבד המוזיקה.
עכשיו, האמת היא
שאני לא חי ומת על פיה, כמו פעם.
חשוב לי מאוד להמשיך להיות יצירתי
ולכתוב שירים.
אבל אני לא מת מאומללות לבד,
בבית, לבדי, בלי שום עניין אחר,
מלבד השירים שלי.
הייתי בודד עם הפרעת הניתוק המפחידה שלי.
ואת השירים.
שהיו דרך לתקשר עם העולם.
פגשתי את אדם ב-2017.
הוא היה מקסים וקצת ביישן,
וממש מתוק.
- זואי מינץ בת הזוג של אדם -
בעקרון, יצאנו לארוחת ערב,
ומאז אנחנו ביחד.
אני מגוננת מאוד על אדם.
הרגשתי בעבר את החשש
שמסתמכים עליי בשביל אושר,
אבל אדם לא תלוי בי או במישהו אחר.
אני חושבת שהראסטות היו אחד הדברים
שאנשים לא הבינו בקשר אליו, וזה כנראה...
היה גורם
בדרך שהקהל הגיב אליו.
אני חושבת שהיה קצת לגלוג,
והייתה קצת התקבעות מצד התקשורת,
"הבחור עם הראסטות יוצא עם האישה היפה הזאת,
"כאילו, מה הקטע?"
אז בתחילת הקשר שלנו,
היו לו ראסטות,
והרגשתי שמה שהן לא היו בעבר,
הן כעת קרובות יותר להיות כמו מגן.
הרגשתי שהן היו מחסום,
וכשהצלחתי לעבור אותן,
לראות את הפנים שלו, אני...
אהבתי את הפנים שלו, יש לו עיניים יפות,
ואת החיוך שאני הכי אוהבת בעולם.
ואני תמיד...
מעודדת אותו בעדינות,
אולי כדאי שתנסה...
להיות בלי ראסטות.
הייתי המומה, וכל כך שמחה בשבילו,
כי הוא היה שמח.
הוא היה מוכן לעידן חדש.
הוא היה מוכן לגרסה חדשה שלו,
ואולי לגרסה חשופה יותר שלו.
הייתי מאושרת בשבילו.
- רד רוק 2023 -
התקליט השני הוא ה-תקליט בשבילי.
אני זוכר ששמעתי אותו
מהחדר של אחי. הוא קנה אותו ראשון.
- כריס קאראבה -
לא ידעתי מה זה.
זה לא נשמע כמו התקליט הראשון.
מבחינה קולית, זה לא נשמע כמו התקליט הראשון.
יש בו חספוס שעדיין מדבר אליי.
הוא גורם לי להרגיש,
אפילו היום, צעיר ומתלהב בנוגע למוזיקה.
וזה אחד מהתקליטים
שאני עדיין מקשיב להם כשאני צריך להרגיש את זה.
אין שני לשירים,
והם כולם עקביים, החל מהראשון,
מהתקליט הראשון עד לאלה...
- שון ברנה מוזיקאי -
שהוא הוציא לאחרונה. אז לא האמנתי
שמישהו יכול ליצור רגש טוב כל כך.
זה שינה את חיי. אני כותב שירים בגללו.
זה נתן
ללהקה כמונו תובנה עמוקה או אומץ...
- וסלי שולץ הלומיניירס -
שלא צריך לכתוב
את השיר הכי מהיר ורועש.
צריך לכתוב שירים עם משמעות.
הם יכולים להיות שקטים או איטיים,
הם יכולים להיות מרגשים.
הכנות לא מתה.
רצינות לא תהרוג אותך.
זה לא צריך להיות אירוני, אבל זה צריך להיות פיוטי.
הוא היה מוכן מאוד להיות פתוח
ופגיע, ולהגיד לך עד כמה הוא מרגיש לא מגניב,
שהיה הדבר הכי מגניב.
האנשים שאהבו את התקליט הראשון,
אולי הם לא קנו את התקליט השני,
או שאולי כן,
אבל אף אחד אף פעם לא הפסיק לאהוב את השירים שלו.
הם לא הפסיקו לשדר אותם ברדיו.
תן לי לראות.
נקליט את "יום ארוך בדצמבר".
אתה לבד? -כן.
טוב.
אתה מוכן?
זה ההדרן.
הכישרון של אדם הרבה יותר חשוב
מאשר מגניבות, שזה משהו יום יומי.
לעזאזל עם מגניבות.
יש הרבה אנשים שאדם קיבל
הרבה פחות ביקורות מהללות מהם בשנות ה-90,
שאף אחד לא מקשיב להם כיום.
שאין להם מקום בלב של דורות שלמים.
על סמך מה שאני יודע כעת,
הייתי אומר שכל עוד מה שאתה שר עליו
מגיע מהלב, וזה מה שאתה באמת רוצה לשיר עליו,
אין צורך לדאוג משום דבר אחר.
לכל אחד תהיה תגובה שונה,
ויהיו אנשים שישנאו את זה היום,
אבל יאהבו את זה מחר.
המוזיקה הכי טובה של קאונטינג קרואוז
נשמעת כאילו לא אכפת לה מה כולם חושבים.
היא מספרת לך את החוויה שלו,
או את החוויות שלהם.
זאת אחווה ורעות
של אנשים משונים שיש לי משהו במשותף איתם.
אנחנו לוקחים את מה שקורה בחיינו
והופכים את זה לדברים מוזרים
עם מנגינה, בתור דרך להסביר
את מה שאנחנו עוברים.
RECOVERING THE SATELLITES קיבל פלטינה כפולה בארה"ב
קאונטינג קרואוז הוציאו שמונה אלבומי אולפן,
ומכרו מעל 25 מיליון תקליטים ברחבי העולם.
האלבום האחרון שלהם,
הוא המשך למורשת שלהם.
אני עדיין אובססיבי למוזיקה.
זה לא רק מקום שאני הולך אליו כדי לבטא דברים יותר.
זה מקום שאני חי בו, ואני אוהב את זה.
תרגום כתוביות: שרון נוב