Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
INSTRUKTØR
På trods af over 30 års kolossal succes
forbliver Counting Crows
et af de mest polariserende bands i rockhistorien.
I denne film fokuserede jeg
på de to første Counting Crows-plader,
fordi jeg ville spore rødderne
af, hvad der indgød så meget hyldest
og samtidig så meget kritik.
Mange af mine sange er om svære øjeblikke
i folks liv,
men de er næsten altid hævet
med ideen om håb.
Jeg er typen, der tænker på ting
som håbløse i mange situationer,
især da jeg var yngre.
Oven i alt det andet
og de øvrige udfordringer
havde jeg en psykisk sygdom, der var meget...
Jeg forstod ikke, hvad det var, eller hvad der skete,
jeg vidste bare, det var svært at leve med.
Hvordan kan du
bevæge dig mod håb,
når du ikke kan sove
eller tænke klart. Og så pludselig
er du foran hele verden.
Og det var fedt pludselig at have en karriere.
Der var en masse, der fulgte med, som var fandens svært.
Sangene fik mig til at ændre hele min personlighed.
Så de betyder alt for mig.
Jeg er taknemlig for det band,
den slags lyriske åbenhed, der bare udtrykker dine følelser.
Det er meget modigt,
og du kan få meget kritik for det som kunstner.
Han ramte hårdt med en sang om at ville være rockstjerne
på præcis det tidspunkt i rockhistorien,
hvor man ikke skulle indrømme, at man ville være rockstjerne.
Vi holdt for rødt,
og nogle børn begyndte at råbe,
"Counting Crows er skod!"
Når man bliver kendt, kan man ikke gøre, som man plejer,
og man bliver isoleret.
Hvis din indre kritiker er højlydt som min og Adams,
går man uundgåeligt gennem perioder,
hvor man ikke kan lide sig selv.
Det, som ingen forbereder dig på,
er, hvad der sker, når ens første album er enormt.
Mr. Jones. Hvem er Mr. Jones forresten?
Fandt vi ud af det? Er det James Earl Jones?
Var det Alex Jones? Var det Indiana Jones?
Jeg er desperat efter et svar,
hvis du kan regne det ud.
Hvem fanden var Mr. Jones?
-Er mine støvler i billedet? -Ja.
Godt, for de er fede.
Vi flyttede til Berkeley, så Oakland,
så tilbage til Berkeley.
Det var første gang, jeg var i et band
og skrev sange og styrede det,
og det er svært.
Jeg var nået til et punkt,
hvor jeg ledte efter et navn til bandet.
Jeg havde en notesblok med to rækker med navne,
nok omkring 60 navne. De var alle sammen forfærdelige.
Der var et, der hed Bird Circle, og et der hed Monkey Garden,
ellers var det omvendt.
Jeg så et videobånd med Mary-Louise Parker.
En af mine ældste venner.
Den hed Signs of Life.
Den tid var vild. Jeg havde lige lavet min første film.
SKUESPILLER
De medvirkende er Beau Bridges, Vince D'Onofrio,
Kevin J. O'Connor.
Der er en scene, hvor Vince og Kevin
står på en bakke og prøver at regne ud,
hvad de skal bruge deres liv på,
og en flok kraver flyver op. Og Vince siger...
“Hvordan lyder rimet om krager?”
“Hvilket rim?”
“Det, man siger, når man ser krager.”
-“Krager?” -“Ja.”
Kevin siger, "Jeg tror, man tæller hunde."
Nej, det er ikke hunde. Det er krager.
Min mor brugte udtrykket "tælle krager."
Jeg rev papiret af blokken
og smed det i mine forældres pejs
og besluttede, at det var vores navn.
Jeg fik at vide, det var et dårligt navn.
Alle bandnavne er dårlige, indtil de ikke er.
Han spillede en koncert i et forsamlingshus i Berkeley,
og Adam og jeg begyndte at diskutere plader.
Jeg kunne godt lide Can eller Captain Beefheart,
og han talte om Bruce Springsteen.
Jeg sagde, "Jeg er ikke religiøs,"
og han sagde, "Hvad mener du?" Nogle dage senere
banker det på min dør
i Berkeley kl. 11:00 om formiddagen,
og jeg åbner og, "Det er ham Adam."
Han har en stor bunke plader med.
Hele Bruce Springsteens bagkatalog,
brugt, som han havde købt i Amoeba Records.
Og han siger, "Her, de er til dig.
Vi tales ved."
Og jeg tænkte bare, "Jeg elsker den fyr."
Immerglück sagde,
"Lad os se, om I kan komme overens."
Og det gjorde vi med det samme.
Når vi ville indspille, tog vi ind til Daves studie.
Dave havde et lille 16-sporsstudie,
der hed Dancing Dog.
Dette indspilningsprojekt blev til en enestående demo.
Dave Bryson var ingeniør...
KEYBOARDSPILLER
...og det lød som en plade.
Så skrev vi August.
Adam skrev faktisk sangene,
men jeg bidrog og skrev nogle broer.
Så når jeg siger "vi," mener jeg "han."
Vi fandt en fyr, Alan Leonard.
Det viste sig at være stort. Han var Tom Pettys advokat,
og han repræsenterede Warner Chappell Publishing.
Ja, klart. Send mig et bånd.
En demo bør have én sang på, måske to, højest tre.
Vi havde 14 eller 15 sange, som vi sendte til ham.
Hans reaktion, hvilket var alles reaktion
til en demo med 15 sange, er, "Sikke en flok bonderøve."
Alan sagde, "Det har bare at være godt,
for det bliver kun spillet i 30 sekunder."
Men når man lytter til det, er halvdelen af det første album på.
Sammen med en masse sange, som jeg aldrig overvejede
til det første album, men de var fængende,
og de var gode sange.
Det tog ikke 30 sekunder at smide det ud, men at ringe til os.
Aftenen han fik det, fik jeg et opkald.
"Gud. Jeg er så spændt. Jeg vil gerne arbejde med jer.
Lad mig lige høre det færdigt. Okay, farvel." Klik.
Endnu et opkald. "Det er Alan Leonard.
Jeg er advokaten. Du sendte et bånd."
"Okay. Okay, klart."
Advokaten havde givet det videre til pladechefer,
så alle kopierede det...
TIDLIGERE BAS & KEYBOARD
...og det blev manges yndlingsdemo.
Vi fik tilbud fra alle pladeselskaber, der var.
Derefter var det en budkrig.
Geffen tilbød os fuld kreativ frihed
og en højere royaltysats.
Og vi byttede alle pengene til det.
Jeg mener det hele.
Geffen var Nirvana.
Geffen var fortroppen for, hvad der nu var
den nye, cool, udholdende, vigtige ting.
MUSIKHISTORIKER
Hvis du hypotetisk set var 14 dengang,
forandrede Nirvana alt.
Én dag lyttede jeg til Poison og Def Leppard,
og den næste gjorde jeg ikke.
Der begyndte 90'erne officielt.
På det tidspunkt boede jeg i mine forældres hus
og knuste deres hjerter.
Jeg var klar til bare at få et lille job
og bare prøve at klare den til dagen af vejen.
Jeg havde en anden karriere i software.
Jeg ville være akademiker,
AI-forsker i kunstig intelligens.
Siden jeg var 12, vidste jeg, jeg ville være i et band.
Jeg anede ikke, hvor umuligt det var at blive succesfuld.
Pludselig havde vi en pladekontrakt.
Her er vi, en boglig og buttet
folk rock-gruppe fra Berkeley Hills.
Hvordan skulle vi sælge millioner af plader?
Jeg antog, vi lavede en plade.
Måske tog vi på turne i en varevogn,
og så kom vi hjem.
Bandet gik i opløsning. Pladekontrakten gik i vasken.
Der er et øjeblik med Wile E. Coyote,
hvor han flyver,
og nogen siger, "Du kan ikke flyve."
Og han tænker, "Kan jeg ikke?" Han falder som en sten.
Jeg troede, jeg kunne være rockstjerne.
Det kunne jeg bare.
Da vi lavede den første plade,
sagde jeg til dem på mit kontor,
"Gem mit kontor." Og jeg troede,
det tager fire måneder,
og så er jeg tilbage på arbejde.
Men det gjorde det ikke.
Vi lejede et hus i The Hills.
Det er vist det schweiziske konsulat nu.
Det var perfekt. Der var et stort rum,
vi kunne indspille i.
PLADEPRODUCER
T-Bone Burnett er en god producer,
og vi var heldige at have ham.
For det første hedder han T-Bone Burnett,
hvilket er omkring 75 procent af hans autoritet,
af hans storhed.
"Det her er vores producer, T-Bone."
Det er sådan, "Jep."
Vi spillede meget poker. T-Bone elskede det.
Der var en af de første massagestole,
jeg nogensinde har set.
T-Bone sad altid i den stol og snakkede i telefon.
"Elsker, hvad du laver. Bliv ved med det.
Bare bliv ved. Elsker, hvad du laver."
Ja, ja, ja.
Han sagde, "Vi lavede en demo, der lød som et album.
Nu skal I lave et album, der lyder som en demo."
Samtidig med vi lavede den første plade,
udforskede vi også
og prøvede at finde ud af, hvem vi var.
Jeg syntes, vi skulle sætte os i en cirkel
og lytte til hinanden og lære at spille som et band.
Jeg fik alle til at...
...forandre sig.
Dave Bryson spillede guitar inspireret af Stone Roses
med masser af effekter, og vi skilte os af med dem.
Matt spillede båndløs bas.
Vi gav ham en gammel Höfner og en gammel Vox.
Charlie spillede synths,
men vi sagde, "Nej, kun klaver og B3 til denne plade."
Som musikere...
Jeg siger bare, jeg var ikke klar til det.
Så da vi lavede den første plade,
var jeg skræmt fra vid og sans.
Jeg var ikke sikker på, jeg kunne levere,
hvad pladen fortjente eller behøvede.
Jeg var sikker på, jeg ikke kunne.
Jeg gjorde alles liv elendigt.
Jeg tror, alle stoppede på et tidspunkt,
mens vi lavede den plade.
Det var en svær overgang
at gå fra et 50/50-partnerskab,
til at Adam bestemte.
Jeg kan huske, da han fortalte mig,
at det er den nye verdensorden,
og jeg tænkte længe på at stoppe.
Jeg tænkte virkelig... Må jeg bande?
-Værsgo. -"Fuck det. Fuck det her."
Forestil dig at arbejde hele livet på
at få en pladekontrakt,
og da du får den, fordi I er sådan et godt band,
og frontmanden siger, "Det er godt, men alt har været forkert,
og vi bliver nødt til at ændre alt."
Man ville tænke, "Han er vanvittig."
Men efter jeg holdt op med at have ondt af mig selv, indså jeg,
"Lad os se, hvad det fører til."
I studiet havde han regelmæssigt virkelig mørke episoder,
hvor han ikke kunne kommunikere, hvad han ville have,
og han kunne ikke lide det.
Jeg skulle føle på en bestemt måde.
Jeg kunne ikke fortælle,
hvad der var galt.
Jeg vidste, hvordan det skulle føles, og jeg var ikke god til det.
Jeg kunne ikke forklare folk, at de skulle være Counting Crows.
Jeg tror, jeg kunne sige det, fordi jeg også er sådan,
at når han skaber,
er han ikke den nemmeste person.
Fordi han stræber efter
noget, der overgår hans forventning.
Han vil overraskes.
Det skal være bedre, end han kunne forestille sig.
Og han er ubøjelig i jagten på det.
Og sådan er alle ikke.
Jeg har tilbragt mit liv med rock and roll.
I hele mit liv har jeg været i bands.
Og som frontperson
skal du have en forbindelse til dit band...
MUSIKER
...der kommer gennem dig.
Adam tog al den angst, han gennemgik,
og transcendererede den gennem musik.
Han kan ikke lide poleret musik.
Polering gør det værre.
Man skal få sine følelser
og instrumenterne hen til et sted,
hvor det ikke er poleret. Hvor det er råt,
selvom det er 109. take.
Vi skulle gøre det ægte.
Det skulle gøre ondt.
Jeg ville have en sang som "Perfect Blue Buildings"
til at føles som et nedbrud.
Så jeg fik et.
Der er en slags usammenhængende intimitet hos Adam,
hvor du føler, at du lytter,
du ser nogen finde ud af noget.
Og der er en journalisering,
en indre uro,
terapeutisk følelse,
som du kan få fra ham og dele med ham,
hvis du kommer på den bølgelængde.
Jeg begyndte at skrive sange, da jeg var 18.
Det var et sted, hvor jeg kunne udtrykke mig selv,
som jeg havde manglet.
Jeg har altid følt, der er en masse indeni mig.
Det udtrykker ikke sig selv
eller viser sig i alt det andet,
jeg laver i barndommen.
Det er et sted, jeg tager hen for at snakke
om alt det i mig selv.
Jeg bor her, og det er stedet, jeg tager hen,
hvor jeg faktisk kan udtrykke, alt det jeg føler.
En del af en dissociativ lidelse
er, at du lever i en distance fra ting.
Verden virker ofte som en film, man ser.
Så man har
en vis distance fra sit liv.
Det gode ved at skrive sange er,
at jeg kunne udtrykke en masse ting
i modsætning til...
En morgen, da jeg var 21, tog jeg et virkelig stort glas
og drak et helt glas vand.
Og jeg tænkte, "Jeg har det mærkeligt.
Jeg føler mig anderledes. Jeg føler...
"Jeg har det som om, jeg er på syre."
Og hvis du spørger mig, så var jeg det i det næste
år til halvandet.
Det var skræmmende, 24 timer i døgnet,
hver morgen vågnede jeg
og var bange for at åbne øjnene.
Jeg ville bare have det overstået, og det blev aldrig sådan.
Det blev bare ved og ved og ved.
Her begyndte jeg at tænke,
"Okay, der er noget helt galt med mig mentalt,
for det har intet med stoffer at gøre.
Det sker bare."
Det var første gang, jeg begyndte at få medicin
af en læge, fordi jeg vidste ikke, hvordan jeg skulle leve.
Det var så skræmmende, og det ville ikke stoppe.
Mens vi lavede den første plade,
ringede min manager og sagde, "Hey,
Van Morrison spiller ikke i Rock and Roll Hall of Fame.
Han bliver optaget, men han kommer ikke."
Robbie Robertson
var musikdirektør dengang.
Robbie sagde, "Jeg kender et band.
De laver en plade i The Hills lige nu.
De er perfekte."
Rock and Roll Hall of Fame er bygget til at ekskludere folk.
Hvert år siger de, "Vi lukker disse folk ind
og ikke disse folk." Der er et hierarki.
Der er en måde, man kommer ind på,
og hvor de accepterer dig.
Jeg tænker på, at Robbie Robertson var sådan,
"Mine damer og herrer, dem her,"
og så kommer Counting Crows på, og ingen aner, hvem de er.
Og jeg kan huske, da vi skulle spille,
havde jeg en dum hat på, der hed en mambo-sok.
Det er en slags kasket med en lang ende på,
og den sætter sig selv fast bagpå
gennem et lille reb.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg har den på.
Og jeg har en stor, tung frakke på.
Jeg bliver virkelig fortabt på scenen.
Og første gang jeg siger, "Skru op."
Skru op.
Kaster jeg hovedet tilbage, og hatten flyver af
hovedet, men jeg griber den.
Jeg har nok fornuft til at blive ved med at gribe hatten,
men ikke nok til enten at få den på mit hoved
ordentligt eller smide den væk.
Og så bruger den sangen
på at migrere rundt på mit hoved i forskellige retninger
frem og tilbage.
Den falder hele tiden af og drejer rundt.
Men vi spillede godt, det var godt.
Jeg tror stadig, vi er det eneste ukendte band,
der har spillet til Rock and Roll Hall of Fame.
Jeg hørte en dag, at
"Charlie stopper i alle sine bands
for at spille i det her ene band."
Jeg tænkte, "Det er skørt,"
fordi hvorfor ville han gøre det?
Jeg tog hen og så dem i Paradise Lounge,
og da jeg hørte sangene, hørte Adam,
så Adam optræde, sagde jeg bare,
"Charlie, hvis I mangler endnu en guitarist,
ville jeg elske at spille med jer."
Jeg tog pladen med hjem i weekenden
og spillede den i mine forældres hus,
og min mor råbte fra køkkenet,
hun sagde, "Han er en klynker."
Det var starten på det.
Vi er i gang. Master T hænger ud med Countin...
Countin... Counting Crows.
-Hvordan går det? -Hej.
Okay, gutter, introducer jer selv til nationen.
Jeg hedder Charlie.
-Hej, nation. -Jeg er Adam.
Goddag, nation. Det er Dan.
-Dan, en fornøjelse. -Okay.
Hvor længe har du haft dine dreadlocks?
Omkring et år.
-Ja? -Ja.
Friskt look.
Jeg har altid haft problemer med at kigge i spejlet
og føle, det ikke var mig.
Nogle gange var mere forstyrrende end andre,
men det så forkert ud.
Det var ikke, hvordan jeg havde det.
Det, jeg så, var bare ikke mig.
Det føltes ikke, som jeg havde det,
når jeg så mit ansigt i spejlet.
Det gjorde det ikke.
Men da jeg fik dreadlocks, gjorde det.
Det var første gang,
jeg kunne genkende mig selv.
Og så brugte jeg...
...27, 28 år på at leve med det.
Du ved, og...
...jeg tror, jeg lærte at være mig.
Hvad? Det virkede bare...
...det virkede skørt for mig.
Hvorfor ville du gøre det?
Men du godeste,
det blev en stor del af, hvem han var,
og han så godt ud dengang.
Men chokket var sådan, "Laver du sjov?
Er det den her vej, vi skal? Okay."
Jeg købte en af hans dreadlocks på eBay.
Jeg plantede den i håbet om at gro en ny Adam Duritz.
Jeg har kendt ham længe.
Jeg mødte ham for 20 år siden i Washington Square Park.
Jeg troede, han var Ani DiFranco, og begyndte at lægge an på ham.
KOMIKER
Hvorfor skulle jeg være med?
Jeg vil bare lave sjov med Counting Crows
hele tiden. Er det, hvad du vil have?
Da Counting Crows slog igennem, skrev jeg for MTV.
Jeg arbejdede på 1515 Broadway.
MTV var stedet. Man skulle være på MTV for at klare den.
MTV fortalte dig, hvad der var cool. MTV fortalte dig, hvem du var.
Måske gik du i retning af Yo! MTV Raps,
måske gik du i retning af Headbangers Ball,
måske gik du i retning af 120 Minutes.
120 Minutes var et slags indie-program,
der kørte hver søndag
fra midnat til klokken to om natten.
Geffen fik et opkald fra MTV,
der sagde, "Hvor er videoen til Counting Crows?"
Geffen sagde, "Hvilken sang?"
Folkene på MTV tænkte, "Hvad er der galt med jer?
Hvad mener I? Det er jeres album.
Hittet, 'Mr. Jones.'"
Og så, "Okay, ja, den laver vi."
Mine managers fik en genial ide.
Intet bliver udgivet
mellem jul og nytår.
Der er ingen hitlister den uge, så intet bliver udgivet.
Ingen sange, ingen plader.
Intet kommer ud på det tidspunkt.
De fik en ide om, at ingen giver noget
til MTV den uge.
Så hvis vi giver den til dem den uge,
sætter de den direkte på 120 Minutes.
-Jeg er Charlie. -Jeg er Matt.
Jeg er Adam.
-Og vi er... -Ja. Vi er...
-Counting Crows. -Ja, vi er.
MTV var på, og jeg hørte det indledende riff.
Jeg tænkte, "Det er Adam. Det må være Adam."
Rockstjerner i de tidlige 90'ere lærte mig,
hvordan det føltes at være en rockstjerne.
De fortalte mig, det var forfærdeligt.
Trent Reznor holder mikrofonen med begge hænder.
Og det her, "Mit hoved er så tungt med vægten
af at være rockstjerne." Det er Trent Reznor.
Hvorimod "Mr. Jones" er sådan her.
Han forstår, at det han vil have,
nok ødelægger ham.
Mørket i denne sang åbenbarer sig med det samme,
og bliver kun mørkere af hopperiet
i præsentationen.
"Mr. Jones" handler om drømmen om at blive rockstjerne,
men også om, hvordan det ikke bliver,
som man tror.
Når han gentager, "Når alle elsker mig,
er jeg aldrig ensom,"
skal du vide, det er forkert,
og den ikke kun er om at drømme,
at den også er om en tomhed derinde.
Hvilket ikke gør drømmen ugyldig.
Drømme er gode, men intet løser alting,
ligesom at være rockstjerne ikke ordner alt.
Du skal selv ordne dit eget lort.
Det heldige var, at engang i det efterår
havde vi spillet i Irving Plaza som opvarmning for Cracker,
og vi havde en god koncert.
De skubbede os tilbage på scenen til et ekstranummer
som opvarmningsband, hvilket ikke sker.
Blandt publikum var Marci Klein,
Calvin Kleins datter,
som var booker på Saturday Night Live.
De ringede og spurgte, om vi ville med i programmet.
De sagde "'Mr. Jones' først og så måske 'Round Here,'
men de skal begge to klippes ned."
Der er to sange i Saturday Night Live,
og forskellen på, hvor mange, der ser
den første og den anden, er enorm.
Jeg ville gerne spille "Round Here,"
og jeg ville spille den hele,
og jeg troede, det ville blive definerende for os.
"Mr. Jones" er en god sang,
men den minder om andre sange.
"Round Here" minder ikke om noget.
De var uenige. De ville have, vi spillede hittet.
Endelig gik Saturday Night Live med.
TURNEJOURNAL 1994
Vi kunne spille "Round Here"
og så "Mr. Jones,"
og vi kunne spille dem i deres helhed.
Man øver, og så hænger man ud
og forlader ikke bygningen. Jeg var ovenud spændt,
jeg kunne ikke slappe af, jeg kunne ikke se på nogen.
Vi havde aldrig været på tv før.
Alle virkede som gigantiske, kendte mennesker.
Den første dag vi kom, sagde de, "For resten,
for at få planlægningen til at gå op,
har vi gentænkt meget af det,
og I skal spille "Mr. Jones" først,
og "Round Here" bliver den anden sang.
Og...
I skal nok skære et minut
til halvandet af hver sang.
Alt, vi var blevet enige om, blev smidt ud af vinduet.
Og jeg sagde, "Nej, vi har en aftale.
I lovede det."
De sagde, "Vi kan ikke gøre noget ved det.
Det er sådan, det er med tv-programmer."
Og jeg sagde, "Nej."
Adam sagde bare, "Nej, vi gør det ikke."
Og truede med bare at gå.
Hvilket kræver en del, da...
...enhver ville dø for et gennembrud
på Saturday Night Live.
Det er det største øjeblik i vores liv.
Og vi skal gøre det rigtigt.
Ellers vil jeg ikke.
Jeg tror ikke, at alle syntes,
det var en god ide at kæmpe for det.
Jeg støtter Adam her. Jeg anklager ham ikke.
Men de gange han har gjort det i løbet af årene,
har han pisset mange af.
Han bestemmer over bandet, og han tager beslutningerne.
Han rådfører sig ikke med nogen.
Det er hans ting.
Vi har holdt sammen så længe,
fordi alle accepterer det. Ja. Det er okay.
Nogle gange er det ikke okay, men for det meste er det.
Mine damer og herrer, Counting Crows.
Det er nemt at miste koncentrationen,
og pludselig går det op for en,
og det er der til at blive spillet igen og igen.
Og det vidste vi alle.
Man vidste det bare.
Alt, jeg kunne tænke på, var,
"Jeg skal gøre det, jeg er god til,
og det er lige meget med kameraerne."
Og Adam var selvfølgelig elektrisk,
og stiller man Adam foran et kamera,
lever han op.
Den sang har så meget drama, og som vi spillede den,
var jeg bare helt fortabt. Bare væk.
Den bygger bare op til et stort klimaks.
Det var som en rumfærge.
Der er et stykke, hvor han bare går
til et helt andet niveau. Og jeg...
Jeg skreg til ham på scenen.
Jeg skreg, "Ja, kom så!"
Jeg synes, vi spillede den så godt, som vi kunne.
Og det var på tv.
Jeg syntes, vi havde spillet en spektakulær version af sangen.
Marci Klein var oppe på balkonen
med Gary, da vi spillede.
Og hun sagde, "Dit band?" Han sagde, "Ja."
Hun sagde, "De er gode."
Han sagde, "Ja."
"Din ven Adam..." "Ja?"
"Han er et røvhul."
Vi kom aldrig på Saturday Night Live igen.
Aldrig. Men det formede vores karriere.
NÆSTE STOP LETTERMAN
Deres debutalbum hedder August and Everything After.
Hvis du ikke ejer en kopi af det,
er der noget galt med dig.
I de to uger efter Saturday Night Live
spillede vi første gang som hovednavn.
De uger var den bedste turne nogensinde,
fordi vi kunne gøre, hvad vi ville, på scenen.
Hele den periode var surrealistisk.
At være i en varevogn i Sacramento og lytte til radioen,
og så blev vi spillet i radioen.
Og vi gik bare amok.
Vi pløjede bare derudad, og
det er en god periode i vores liv,
hvor vi blev et stort band.
Det var en skør tid.
Det var ustabilt, men spændende.
At være på scenen med Adam var fascinerende,
fordi jeg aldrig havde været i nærheden
af at spille musik med nogen som Adam.
Nogle har det, andre har det ikke.
Adam havde det.
Vi blev bare større og større,
og nu varmer vi op for The Stones.
Jeg tror ikke, man drømmer om at varme op.
Man drømmer om at blive musiker
eller sangskriver.
Jeg vil dog sige dette.
Det Mick Jagger gjorde som 20-årig,
fik mig til at rejse mig fra klaveret
og være sanger og stå op og synge.
August and Everything After udkom i 1993, så jeg var 17.
De eneste bands, jeg kendte, var Nirvana og Pearl Jam
og Soundgarden. Al grungen.
Men det havde en eksotisk, ørkenagtig
åben-slette-frihedsånd,
som jeg tror, for 17-årige føltes som
"Wow, hvordan opnår jeg det bevidsthedsplan?"
Jeg tror ikke, jeg forstod meget om
den daglige tortur i Adams liv eller noget.
Jeg tror bare, det lød som en fri sjæl, der flyver.
Jeg kan se albumcoveret
til August and Everything After tydeligt for mig,
det var en del af den alternative rocks kludetæppe.
Det virkede med det samme vigtigt og stort.
Den mutte, litterære, journalførende teenager,
det er, hvad det er lige her.
DAVID BRYSONS 1994 TURNEJOURNAL
Vi kom til Europa, og Rolling Stone besluttede
at putte os på forsiden.
Men det var jeg også skeptisk overfor, fordi selvom
man selvfølgelig gerne vil på forsiden af Rolling Stone,
tænkte jeg på, hvordan mit liv blev
efter det, og hvor meget det ville ændre sig.
Fordi jeg var meget genert.
Jeg skulle tage til Paris
og lave en forsidehistorie om dem, da det eksploderede.
JOURNALIST
Men jeg tror, jeg forelskede mig i pladen
på en helnatsflyvetur til Paris.
Jeg kunne ikke sove,
og jeg hørte det igen og igen.
Og da ramte albummet mig.
Jeg blev den sjældne rockanmelder, der elskede Counting Crows
og stadig gør.
Det er svært at beskrive nu,
men magasinstandere var overalt,
og Rolling Stone var forrest,
og der var en hel række Rolling Stone.
Det er dit ansigt på alle gadehjørner,
i alle lufthavne, på busstoppesteder...
Overalt. Din anonymitet er væk.
Og jeg tænkte,
at der var konsekvenser
ved at sige ja,
selvom man ikke ville sige nej.
Hele fotograferingen i Paris var ubrugelig.
Jeg lignede et æsel. Jeg var så fandens gnaven.
Hele bandet, alle var sure
på hinanden. Det regnede,
vejret var ulideligt,
og der kom intet ud af det.
Forfærdeligt. De var sort/hvide,
og vi er sådan...
Fuck, det er rock and roll.
Sort/hvide billeder af folk, der er gnavne,
er præcis, hvad du vil have.
I sidste ende er vi mørke og triste.
Men det er så slemt, at man ikke kan bruge det.
De ligner en joke om at være gnavne,
som en parodi på et band.
Jeg husker det som en fantastisk dag,
hvor vi gik rundt i Paris,
og da vi kom tilbage på hotellet,
sad vi i lobbyen,
og jeg tror, det var der, Adam fik opkaldet.
Kvinden i receptionen sagde,
"Er der en Adam Duritz her?
Kan du tage et gratis opkald?"
Og det er Gary Gersh.
Han var præsident hos Capitol,
og han tog afsted, før vi blev færdige med pladen,
men jeg var stadig som hans bror,
og hans anden lillebror var Kurt Cobain.
NYHEDER
Jeg hedder Kurt Loder med MTV News.
Nirvana-frontmand, Kurt Cobain,
ekstraordinært talentfuld sanger, sangskriver og guitarist,
blev fundet død i Seattle fredag morgen,
tilsyneladende et selvmord.
Det var et stort, forfærdeligt øjeblik
for ham mere end for nogen af os,
fordi han faktisk kendte Kurt.
Jeg var bare fan.
Jeg havde mødt ham, men jeg kendte ham ikke.
Han var ked af det, da Kurt Cobain døde,
og jeg tror, det skræmte ham.
Vi havde nogle af de samme udfordringer,
men jeg håndterede det ikke godt.
Det er derfor, meget af det var skræmmende,
fordi jeg vidste... Ingen andre vidste det,
men jeg vidste, jeg havde psykiske lidelser,
og at der var et stort problem.
Jeg tager en masse medicin, som er for...
Jeg tror ikke, jeg er bipolar,
men de behandler mig for bipolaritet, og det var skræmmende.
Han havde ikke problemer med misbrug.
Han drak ikke meget, han tager ikke stoffer.
Jeg bekymrede mig mere for, om han ville stoppe.
Adam prøvede at bremse
spændingen omkring os. Og man kunne ikke stoppe det.
Den første plade var et kæmpehit.
Man kan ikke bare bremse det, hvis offentligheden sluger det råt.
Men Adam ville sænke farten.
Succesen er ankommet.
Tror du, I vil få tiden,
I behøver til at udvikle jer i jeres eget tempo?
Og har I tålmodigheden til det?
-Nej. -Nej?
Nej, jeg tror, det er for sent.
Så er hastigheden øget?
Ja, hastigheden er lidt for høj disse dage.
For mig.
Ja, så vil I kunne
tage jer god tid, når I kommer tilbage til USA?
-Nej. -Nej.
Da vi kom tilbage fra Europa, og vi landede i New Orleans,
tog jeg derned til en festival
og blev omringet.
Jeg anede ikke, hvad der skete, men pludselig...
...samledes en stor menneskemængde sig om mig,
og jeg havde været i udlandet, mens det skete.
Jeg vidste ikke, det havde... ramt så højt et vandmærke
eller noget.
Men nu var det som en mani.
Men det, der skete den sommer,
var at gå fra at spille indie rock-koncerter
til at spille maniske koncerter,
hvor alle bare ville høre "Mr. Jones."
Jeg tror, måske det var i Greek Theater.
Han sagde, "Bare kom på scenen med mig."
SCENE
Vi gik ud, lysene dæmpedes,
og lyden...
Jeg har spillet på scener hele mit voksenliv,
men ikke foran så mange
og ikke med den følelse, hvor man går ud,
og det næsten er som at blive ramt af en bølge.
Jeg kan ikke engang beskrive det.
Lyden var så overvældende
og følelsen af forventning,
der bare strømmer mod dig.
Jeg tænkte, "Nå, det er derfor han...
...han kæmper."
Jeg hørte August and Everything After.
TRÆNER GOLDEN STATE WARRIORS
Det blev automatisk, da jeg hørte det, mit yndlingsalbum.
Jeg boede i The Bay,
så vi blev ret tætte venner.
Men jeg tror, Adam og jeg er ret ens,
faktisk på den stille og generte side,
men vi gør noget, hvor
vi optræder foran tusinder af mennesker.
Så det er mærkeligt at skulle forene,
når man bliver genkendt.
På den ene side er det enormt smigrende.
På den anden side... Man værner om sit privatliv,
og man føler sig lidt selvbevidst.
At være i stand til at finde ud af det, mens du vokser,
og at håndtere den berømthed, er mærkeligt.
Jeg var frontmand for Chainsaw Kittens.
Jeg kendte ham,
fordi det var umuligt ikke at kende ham på det tidspunkt.
Jeg fik virkelig at se,
hvordan de blev massivt overeksponeret.
Vi gik bare,
og en tilfældig person kom op
og sagde, "Du er den fyr,"
uden helt at vide, hvad bandet hed,
eller hvem han var, men at han var den fyr,
de havde set i fjernsynet.
Der var en biograf i nærheden af vores hotel.
Jeg satte mig ned i biografen. Der var ingen andre.
Døren åbner bagved.
Den her fyr går hen til, hvor jeg sidder,
og sætter sig så lige ved siden af mig og siger,
"Er du ham fra Counting Crows?"
Og jeg sagde, "Ja."
Og han siger, "Er det fint, at jeg sidder her?"
Jeg sagde, "Jeg prøver bare
at holde lidt fri.
Jeg prøver bare at få lidt tid."
"Okay, mand." Han rejser sig og går.
Omkring en halv time senere åbner døren bagved igen.
En fyr går ned ad gangen.
Jeg siger, "Lad mig nu bare være."
Og det er ikke ham.
Det er en, der står i billetskranken.
Han sagde, "Jeg ved ikke, hvad der foregår, men der en i lobbyen,
der har talt i telefon i de sidste 30-40 minutter
og ringet til alle og fortalt, du er her,
og der er omkring 200 mennesker udenfor lige nu."
Jeg siger, "Du tager pis på mig."
Han siger, "Nej, hvis du vil ud,
er der en udgang der."
Så jeg sniger mig ud og ned ad en gyde,
og jeg går op ad gaden,
og så hører jeg ham råbe, og jeg måtte løbe.
Der er en kæmpe flok mennesker,
der jager mig tilbage til vores hotel.
Og det skræmte mig bare.
Det er som at vågne op på Mars en morgen.
Det tager tid at vænne sig til tyngdekraften.
Jeg hørte ham brokke sig over det,
og jeg tænkte, "Du har succes.
Hvad er problemet?" Og så mødte jeg Adam til frokost.
Vi sad ved bordet ham, mig
og et par andre venner, og den her
seksårige pige kommer gående og siger,
"Undskyld, må jeg få din autograf?"
Og han tager, hvad end hun har,
og pludselig hopper hendes mor ud
fra en busk og skubber barnet væk.
"Åh, gud, jeg er en stor fan, må jeg få et billede med dig?"
Du ved, det er sådan, "Åh gud."
Da forstod jeg,
"Måske er der mere på spil,
end jeg troede."
I de tidlige dage med hans dreadlocks
var han meget genkendelig.
"Mr. Jones"-videoen var stor, hvilket gjorde ham
til en person, der var meget kendt.
Han kunne ikke gå nogen steder, uden nogen genkendte ham.
Jeg tror, vores oplevelse var radikalt anderledes.
Jeg er lilleputtræner, og jeg er en fyr i et band.
Jeg var ikke... Jeg er stadig ikke kendt.
Jeg er bare i et kendt band.
Der er kampen med at være kendt, og der er også
at være på landevejen i tre år, hvilket,
at gå fra nul til tre år,
som var et godt træk for os.
Han var ubøjelig i forhold til, at man ikke kun hørte os i radioen.
Vi skulle være et band, man kunne opleve live.
Men at være på turne i tre år konstant, er...
Man bliver også skør af det.
At rejse udfordrer virkeligheden.
Man kan ikke sige, hvad der er virkeligt længere.
Alle er lidt dissocierede på turneen, for du aner ikke, hvor du er.
Du ved ikke, hvilken dag det er. Du vågner op i en ny seng hver dag,
og det er en anden planet.
Og du opdager, at alle dine minder
afkobles, så ting, der skete
for en måned siden, virker som om de skete i går. Og det der skete
i går, virker som om...
Hvornår var det? Det var uger siden.
Fordi man er helt fra snøvsen.
Man har ikke noget konstant i sit liv
udover koncerten, der holder en kørende.
Så det er hårdt at være på turne.
Der var en æra, hvor folk kun ville
høre hitsene,
og de mennesker er ikke engang musikfans.
De vil bare høre radio til koncerten.
Jeg tror, når man tager til koncert, vil man høre sangen,
som man hører den i sit hoved.
Man vil have dem til at spille hitsene,
præcis som de er, præcis som man elsker dem.
Og det gør Adam Duritz ikke.
Han drillede mig.
"Pantera Sarah" var en fornærmelse...
TIDLIGERE KLUBPROMOTER
...fordi jeg kan lide metal.
Jeg kan ikke huske det.
Jeg troede, jeg navngav Pantera Sarah.
Adam sagde, "Åh, Pantera."
Og jeg sagde, "Ja, jeg kan godt lide Pantera."
Han siger, "Er du til heavy metal?"
Jeg siger, "I det mindste giver de en god optræden.
Det kan jeg ikke sige om jer."
Det vidste jeg ikke. Det kan jeg ikke huske.
"Jeg så jer i Milwaukee, gik efter fire sange."
Det er det første, jeg sagde til Adam.
Og han sagde, "Hvad?"
Og jeg sagde, "Eagles Ballroom, I var skod.
Mig og min veninde gik."
Og han sagde, "Jeg kan godt huske den koncert."
Det var den sommer, hvor jeg var...
Da jeg gik på scenen hver aften, var jeg så sur.
Publikum var forfærdelige mod vores opvarmningsbands.
Virkelig forfærdelige.
De ville kun se os og høre "Mr. Jones,"
og de buhede af de andre bands.
Og nogle af dem var mine venner,
og andre var mine idoler, som i Alex' tilfælde.
En fyr, der hed Alex Chilton, varmede op.
ALEX CHILTON I CLEVELAND
Han var totalt ukendt.
Publikum i Milwaukee er ikke særlig tilgivende.
Da Adam kom ud, var han vred.
Hans ven blev buhet af scenen.
Han var vred over behandlingen.
Jeg kiggede på min veninde
efter de første par sange, som han sang vredt,
og tænkte, "Det skal ikke ødelægge min kærlighed
til Counting Crows' musik. Lad os gå."
Den oplevelse på sommerturneen
gjorde det svært at ville spille.
Og jeg fik et lille nedbrud.
Vi måtte aflyse et par koncerter på den turne i slutningen.
Han var meget skrøbelig. Han var på ingen måde
forberedt på, hvad der skete.
TURNEMANAGER
Og det, der skete, var en masse ros
og en masse kritik.
Og jeg kender ingen, der kan modstå det.
Der kom et bagslag.
Det sjove var, at under de første fire
eller fem måneder, var anmeldelserne utrolige.
Alle siger, "Jeg har opdaget et band, og de er utrolige."
Men så vendte det hurtigt til noget andet.
Counting Crows var ikke elsket
i San Francisco.
San Francisco er et meget lunefuldt sted.
Og kan som område godt lide at være cool.
Og dengang betød cool at prøve at lyde som The Stooges
eller Butthole Surfers eller noget i den stil.
Og alt, der havde et strejf af noget kommercielt,
eller at man kunne synge rent, var ikke cool, mand.
Så da Counting Crows faktisk blev så succesfulde,
var det ildeset i San Francisco.
En fyr kom hen til mig og sagde, "Mand, du er så heldig."
Jeg sagde, "Tak." Han sagde, "Nej, jeg mener,
du er så heldig, fordi I er elendige.
Og I har fået al den succes, og det har bedre bands ikke.
Det er bare... Får du det underligt
over at være så ringe og så kendt?"
Jeg tænkte bare, "Mand,
hvem kommer hen til en fremmed
og siger det til ham?"
Ja, man får kritik.
Folk plejede at kaste sten efter mig på grund af min påklædning.
Folk har sagt til mig, jeg skulle trække mig,
skrevet e-mails til mig,
"Hvordan fik han min e-mailadresse?"
Det er en del af det.
Og man bliver nødt til på en måde at forene
kritikken med det liv, man lever.
Vi havde et hus i North Berkeley.
Det virkede som om, der var fest på vores gade hver aften.
Det blev til en festscene.
Det var ikke en stor fest på gaden, det var nogle børn,
der havde slået lejr på vores græsplæne.
De var flyttet ind på vores græsplæne,
og der boede de.
Så de kunne se os gennem vinduerne hver dag.
De udpegede os gennem vinduerne.
Jeg begyndte at få panikanfald
og tænke, "Jeg kan ikke gøre noget. Jeg ved ikke, hvor jeg skal gå hen.
Og hvor end jeg går hen, er det et problem."
Man tager afstand fra alle,
når folk kommer hen til dig sådan.
Jeg var ved at blive lukket inde.
Jeg modtog et opkald en dag. Det var Sal Jenco
og Johnny Depp, der ringede fra Viper Room,
MEDEJERE, THE VIPER ROOM
De sagde, "Hvordan går det?"
Jeg sagde, "Det går okay."
De sagde, "Hvad er der galt?"
Fordi det var nok ret klart,
og jeg fortalte dem det. De sagde, "Øjeblik."
De mumlede til hinanden og satte mig på hold.
Så sagde de, "Hør,
vi skaffer et værelse på The Bel Age, som er lige bag The Viper.
Du skal tage et fly klokken syv,
Oakland til Burbank. Vi holder fest i aften.
Det er Kate Moss' 21-års fødselsdag.
Bare kom herned, og du må komme væk derfra.
Du må komme væk nu."
Så tog jeg afsted.
Den første aften til Kate Moss' fest,
da supermodeltingen var på sit højeste,
var de alle sammen i et lokale,
hvilket er underligt at se på.
Som når man går gennem et kunstmuseum,
og så ser man American Gothic,
og så går man op ad trappen,
og der hænger Georgia O'Keefes skyer, og de er meget kendte,
og så er det lige foran en.
Man kommer pludselig til en fest efter en forfærdelig uge derhjemme,
og der står Elle Macpherson og enhver anden kendt model,
der findes.
Og mød for resten William Burroughs.
Mød Tom Petty. Mød Billy Gibbons.
For de er alle samlet i et lille lokale,
i et klubhus, som Johnny og Sal lavede.
LA var et refugium.
Det virkede magisk for mig dengang.
En hel by fuld af drømmere.
Hvad end deres drømme er
overfladiske, dybe, kunstneriske eller ej.
De ville ikke det samme som alle andre.
Og de havde ambitioner for dem selv.
Dansere, skulptører, malere, modeller,
skuespillere, forfattere, instruktører, musikere.
Christina Applegate gav mig et Nikon i julegave
et år, i '93 eller '94 tror jeg.
Så jeg tog billeder,
og kameraer var forbudt i The Viper Room dengang.
Der var ikke internet, ingen mobiler,
og da jeg var manager, kunne jeg tage mit Nikon med i baren,
så jeg har en masse fotos.
Jeg havde et lille Olympus-kamera,
som jeg kunne have i baglommen.
FOTOGRAF
Det dækkede ikke over andet,
end at jeg vidste, mine venner var skidecool.
Og jeg ville ikke glemme det.
Jeg var Instagram før Instagram.
Fordi jeg tog billeder, og så tog jeg hen til en 20...
Der var en 23-minutters fremkaldelse på Sunset.
Jeg gav dem meget arbejde.
Jeg fik dem kopieret enten to eller tre gange,
for så gav jeg folk kopier af dem, de var med på,
og så satte jeg dem i et album og tog dem med næste aften
jeg promoverede, og de blev sendt rundt.
Jeg var den eneste... udover Randall nogle gange.
Jeg lod Randall tage billeder nogle gange,
fordi jeg vidste, han ikke solgte dem til tabloidpressen.
Da jeg løb rundt med Adam,
var jeg det eneste kamera der.
Så hvis jeg ikke tog et billede,
var det kun i din hukommelse.
Og det er det, der gør dem så specielle.
Jeg siger altid, at det var den sidste gode tid,
fordi det bare var det smukke i...
...at kunne gemme sig.
Jeg boede i et af Christina Applegates huse,
og hun skulle udleje et andet hus.
Så jeg sagde til Adam,
"Christina udlejer et hus."
Og jeg kan huske, vi kørte op ad Laurel Canyon, og jeg sagde,
"Husk denne køretur, fordi det bliver
din hjemtur fra nu af."
Og i næste øjeblik var han flyttet til det forbudte LA,
hvor alle dårligdomme kommer fra.
Alt dårligt kommer fra LA.
Hvis du er opvokset i Bay Area,
især Berkeley, tænker man,
"Gud, det er kilden til alt skidt."
Alle, der tror det,
har selvfølgelig aldrig været i LA, men pyt med det.
Udover Randall
var de eneste, jeg kendte i LA,
folk, der arbejdede på Viper Room.
Jeg kendte Sal, jeg havde mødt Johnny,
Shannon, og nogle, der arbejdede...
Det var de eneste, jeg kendte,
hvilket er grunden til, jeg kun hang ud der.
Jeg ved, mange er uenige med mig,
men det føltes småt, som Sams Bar,
som en lille bar, fordi der var store koncerter.
Okay, Smashing Pumpkins eller Oasis,
men dem, der kom der fem, seks aftener om ugen,
var som familie.
Der var et sikkerhedsnet under folk,
der hang ud der, og det inkluderede Adam.
Shannon sagde, "Jeg skal på toilettet.
Kan du betjene kasseapparatet?" Og jeg sagde, "Ja, klart."
Hun sagde, "Kan du gøre det?"
Og jeg var bartender og styrede kassen
og gjorde det hver dag.
Det var det eneste sted, jeg var tryg.
Jeg lærte ham at bartende,
og så var han så god til det, og han sagde,
"Drikkepengene er ikke til mig, de er til hende."
Han mødte piger og folk,
og jeg kunne feste med mine venner
og tjene en masse penge. Og jeg tror også,
fordi han kunne stadig tale med folk, uden de tænkte,
"Ham fra Counting Crows taler med mig."
Det var mere, "Hvad drikker du?
Rom og cola? Okay. Otte dollars."
Han kunne tale med folk
og ikke være i den dragt.
Jeg kan huske, nogen sagde,
"Mand, den fyr ligner ham fra Counting Crows."
Fordi folk ikke troede, at ham fra forsiden af Rolling Stone
også gav dem en Amstel Light.
Vi holdt meget fri.
Jeg kan huske, jeg ringede til Adam fra San Francisco og sagde,
"Skal vi mødes og skrive? Vi kunne mødes og skrive."
Han sagde, "Jeg er ikke i band nu."
Vi vidste, han havde det svært.
Vi var faktisk i tvivl om, vi skulle lave
en plade mere,
fordi det lignede, han var klar til at stoppe.
Jeg blev ved med at tænke,
"Er det bedre at være nået hertil,
og så... slutter det,
eller var det bedre aldrig at have nået hertil
og ikke vide, hvordan det føles?"
Jeg ved ikke, om det passer,
men jeg læste, at Adam arbejdede i en bar
efter det første album,
og jeg har altid troet på det.
Efter alt vi gør,
prøver jeg på sådan noget.
Jeg kan se for mig, han prøver at holde fodfæstet.
Og for mig er det et tegn på, at man skal huske,
"Jeg skal også lave normale menneskelige ting
for at vide, hvordan jeg kan synge om ting, andre oplever."
Det inspirerede mig. Passer det?
Det passer.
Han var bartender på Viper Room.
Okay. Viper Room.
Så måske lidt mindre jordnært end
lufthavnsloungen i Des Moines.
Jeg var ikke god til...
Jeg er stadig ikke god til at tale med folk.
Men det var lige meget, for i LA kom de op og talte til mig.
Og det var ikke bare fans.
Faktisk opførte de sig normalt,
fordi alle var kendte.
Og selvom jeg var kendt, hvad så?
Der er Jack Nicholson. Du er ligegyldig.
Jeg spiste mexicansk mad med Allen Ginsburg en aften.
Vi så Adam Ant sammen.
Hvad kan du ellers forlange af livet?
Og så da jeg havde kommet mig lidt,
fordi jeg havde brug for at komme mig,
var det magisk.
Det gav mig en verden, jeg kunne skrive om,
der var skidefascinerende.
Jeg kunne ikke vente på at lave en plade.
Jeg havde levet et helt anderledes liv
det år, end jeg havde levet før
i mit liv. Jeg havde turneret.
Jeg havde rejst verden rundt.
Jeg var en rockstjerne. Og så flyttede jeg til Hollywood.
Og jeg mødte en masse cool mennesker.
Og jeg ville skrive om det.
Og jeg troede...
"Jeg kommer til at skrive det bedste rock and roll-album."
Jeg kan ikke forestille mig presset
fra at gå fra at være et ukendt band, der sælger syv millioner plader
af din første plade uden at prøve.
Man ved ikke, man gør det.
Og så gør man det, og alle siger,
"Gør det igen."
Denne gang havde vi et Edwardiansk palæ fra 1930'erne
oppe i The Hills ved Griffiths Park.
Hvad er forskellen, når man flytter ind?
Giver det en anden lyd til alt?
Vi kunne alle sammen komme ind i ét rum.
Vi troede, rummets livlighed ville hjælpe.
Jeg er ikke sikker på det,
men det giver en unik lyd.
Om det lyder godt, ved jeg ikke.
-Men... det vil lyde unikt. -Ja.
Der var en stor entre, når man kom ind,
med en stor trappe, der gik direkte opad,
en klassisk trappeopgang.
Og så blev hele dagligstueområdet
til højre, der hvor bandet spillede,
musikrummet.
Jeg tog ud og købte alt.
Mikrofonkabler og båndoptagere
og hovedtelefonsystemer og alt muligt skørt.
Dette er min ven, Jane Pratt.
Hun var redaktør på Sassy-magasinet,
fordi hun er meget fræk.
Jeg var mellem Sassy og Jane-magasinet...
GRUNDLÆGGER/REDAKTØR "SASSY" & "JANE"
...og jeg lavede en masse til tv.
-Det var Jim Morrisons klaver. -Det er løgn.
Ja, ja.
Min udlejer efterlod det.
Jeg kendte faktisk bandet
fra at tage over til Adams hus sent om natten,
når han ikke kunne sove, og drikke øl
og se tv.
Det lyder ad helvede til.
Det skal lyde ad helvede til.
-Godt. -Ja.
Vi tænkte på producere.
Jeg havde en ide om en anden følelse,
og jeg tænkte med det samme på Gil Norton.
Skal vi blive ved omkvædet
eller beholde omkvædet?
Han arbejdede med The Pixies på Doolittle,
som er en fantastisk plade.
Det var meningen, det skulle være mere rocket.
Udover Tony Berg var det som om alle andre
på pladeselskabet ville have en ny August and Everything After,
og vi gik i en helt anden retning.
Jeg vil ikke lave After August and Everything After.
Tony?
Jeg tror, Adam ser på pladeindspilninger
som en mulighed for at udtrykke sig.
TIDLIGERE A&R-CHEF
Det er ofte noget, han ikke kan sætte ord på.
Det er en mavefornemmelse.
Og ved du hvad? Sådan burde det være.
Det er hele pointen.
Når orgelet spiller, så spil med.
Solo?
Ja, når orgelet spiller, så spil med.
Bare... Vi ser, hvem der vinder.
Adam ville have, den anden plade
skulle være lidt tungere,
og han ville spille leadguitar,
fordi jeg tror, at da han var der alene
uden andet at spille bold mod,
for en sanger som ham,
var det nok mere, end han ønskede.
Det er bare for meget opmærksomhed.
Det er godt at have folie.
Jeg boede oppe nordpå
med en ven fra high school.
Jeg sad bare og så retssagen med OJ,
og han stillede bare spørgsmål hele tiden.
Vi havde turneret i tre år,
og jeg tænkte, "Jeg må ud af det her."
Så Adam siger, "Kom herned."
-Er Dave herinde? -Ja.
-Dave er her. Er Dan her?
Ja.
-Charlie? -Alle er her.
-Ja. -Matt?
-Yo, ja. -Hent en bas.
Hvor er Charlie?
-Yo! -Kom så.
Jeg havde aldrig været i et studie. Jeg havde indspillet lidt med venner
og lavet nogle indspilninger i stuen.
Så det var min første plade, og her er den,
en plade, som jeg ved, vil blive lyttet til.
Så jeg prøvede bare at holde styr på mit lort
og gennemføre det.
Fuck dig, Hollywood!
Dave Brysons rytmeguitar
er det fremtrædende instrument
på den første plade.
Hvorimod på den anden plade hører du også Dan og Immy.
Og Charlie har en konstant tilstedeværelse,
der glatter det hele ud.
Adam kommer som regel
med en sang, og bandet arbejder med den.
Og så kommer Adam til sidst på dagen
eller den næste dag og siger, at vi er dårlige musikere,
og vi burde stoppe.
Og så arbejder vi på den, og til sidst elsker han os.
Det handler om at få Adam til at elske os.
Du er fyret.
Jeg er fyret. Det er det. Jeg er ude af bandet.
Hvis man møder en ægte kunstner,
møder man en, der vil prøve noget nyt,
der vil udfordre lytteren
eller dem, der har autoritet.
Det synes jeg, Adam gør godt.
Han gør det som en kunstner.
Det er ikke opslidende. Det er ekspressivt.
"Catapult" begynder albummet med,
og jeg er lige blevet sendt ud i stratosfæren,
og så styrter jeg ned igen.
Jeg skal finde ud af, hvordan jeg håndterer det.
Og Recovering the Satellites selv,
som er om at samle sig selv op,
efter du styrter ned fra himlen.
Adam og jeg har levet nogle underligt...
JOURNALIST
...parallelle liv, som har resulteret i,
at han datede halvanden fra Venner,
og jeg skrev to bøger om Venner
og skrev den første forsidehistorie om Venner i Rolling Stone.
AF DAVID WILD
Adam er på en måde en flot fyr.
Han minder lidt om en trold,
men en fyr, der kan skrive de sange.
Jeg ville nok date ham, hvis jeg var skuespillerinde.
Da jeg mødte Jennifer Aniston,
løj mine venner overfor mig, og hendes venner løj overfor hende.
De fortalte os begge, at vi var vilde med hinanden.
Jeg kendte intet til hende.
Jeg havde travlt i prime time.
Torsdag aften kl. 20:00
ser jeg ikke tv, jeg er på scenen.
Det skøre var, at det var epicentret
af berømthed og fremvisning i 90'erne.
Alle fyre, jeg kendte, spurgte mig i første sæson
af Venner, da jeg skrev om det,
"Er Jennifer Aniston single?"
De troede, de havde en chance, fordi tv-stjerner
har den kvalitet.
De kommer ind i hjemmet, og du tror, "De er ligesom min ven."
Når vi gjorde os klar til at indspille,
spillede vi på Viper Room og arbejdede på materialet.
Og Jen kom til koncerten, og hun er cool,
hun er klog, hun er virkelig sjov, hun er smuk.
Og jeg var bjergtaget. Og hun kan åbenbart lide mig.
Så der går han og dater skuespillerinderne,
som enhver rockanmelder synes, de burde date.
Han træder også ind i den moderne alder
af berømthed, mens det eksploderer.
Det er som om, det er præcis det øjeblik,
da Rolling Stone konkurrerede
med Us-magasinet om populærkulturverden.
Og han pissede alle af.
Jeg var her engang med Jen og Adam,
og vi tog afsted.
Adam havde parkeret sin bil overfor,
og mængden
af paparazzi og videokameraer var skræmmende.
Man så ikke Kurt Cobain træde ind i
rollebesætningen på Sabrina: Skolens Heks
og date folk.
Og jeg tror måske, der blev set ned på det
i kirken for,
hvad der er cool og alternativt.
Sagen er, at det ikke rager nogen.
I løbet af de år,
hvor jeg brugte meget tid med Adam,
var han måske dybt forelsket fire eller fem gange.
Han blev hurtigt forelsket.
SKUESPILLER
Mine minder om Adam er 98 procent platoniske,
måske 98,6.
Han kunne godt have undværet et par af de kærester.
Jeg kunne have skåret
et par af dem af listen med glæde.
Her har vi aftenens liste.
Da vi lavede vores andet album,
Recovering the Satelittes, datede han Courtney Cox.
Og hun hænger ud med os
eller er med på turbussen.
Hun lagde neglelak på mig.
Der er gentagne referencer
til hende på pladen. Hun er "Monkey."
Hun er pigen, der kigger henover hospitalsværelset
i "Long December."
Den plade er forbundet til det forhold.
Jeg tror ikke, forholdet var det sundeste,
for Adam var ikke særlig sund
på det tidspunkt.
Courtney var nok mit længste forhold,
selvom jeg ikke rigtig ved...
...om vi var sammen i meget af det.
Vi var meget, meget forskellige.
Og... der var øjeblikke,
der var fuldstændig vidunderlige.
Og der var øjeblikke, hvor det var svært.
Vi var ikke på samme bølgelængde.
Jeg er med. Det er svært at modstå berømthedens fristelser,
men det kan også være et destruktivt element.
Jeg tror, han indså,
at på et bestemt tidspunkt var han ved at blive,
eller i hvert fald flirtede med at blive, en kliche.
Hold dit privatliv privat.
Gem din offentlige persona til arbejdet.
Det gør dig mere immun
overfor ting, som kan føles sårende
eller meget personlige.
VH1 Storytellers var søsteren
til MTV Unplugged.
Det, der adskilte Storytellers, var, at fortælleren
skulle forklare, hvad sangen handlede om.
Nogle gange kan sange virke banale.
Det virker som om, alle, der har en stor plade,
skriver en sang om, hvor hårdt de har det,
og jeg synes, det kan være svært at få folks sympati,
fordi det er sådan, "Okay, han er kendt, stakkels fjols."
Det er mærkeligt. Pludselig er hele verden anderledes.
Folk ser på dig og behandler dig anderledes.
Jeg tilpassede mig, men der var en periode,
hvor jeg havde det svært.
Vi prøvede at finde på genfortolkninger
og genskrivninger af alle sangene.
Tag en sang som "Have You Seen Me Lately?,"
som på pladen er meget rocket.
Der er fuld blæs på guitaren, klaveret går...
...og det er bare...
Men når man dekonstruerer sangen, bliver teksten blotlagt,
fundamentet,
hele sangens eksistensgrundlag.
Du har ikke komforten ved blæsende elektrisk guitar
til at distrahere dig fra, at dette er en sang
om at være ulykkelig, om at være rockstjerne
for dig lige nu.
"Have You Seen Me Lately?" er bare vred.
Det var første gang i mit liv,
jeg virkelig oplevede det,
at det eksisterede flere steder på en gang.
Fordi man lever sit eget liv,
og så lever man en imaginær version af dig selv i folks fantasi om dig,
og man lever i radioen.
"Have You Seen Me Lately?" er specifikt om
ens forhold til at være kendt,
og folks forhold til dig
gennem berømmelsen, vreden og afvisningen af det.
Og hvad synes du om mig nu?
Når jeg har sagt, "fuck dig," hvad synes du så?
Ideen om at du kan fortælle mig
en ting, hvad som helst, en eneste ting,
du husker om mig i "Have You Seen Me Lately?,"
for jeg er ikke den person mere.
"Have You Seen Me Lately?" er opfyldelsen
af profetien, den mørke, forfærdelige profeti om Mr. Jones.
Der er en forudsigelse og en kulmination.
Du ved, ja, jeg blev kendt. Ja, jeg hadede det.
Ja, jeg kan ikke kende mig selv længere.
Jeg ved ikke, hvem jeg er,
og det gør du heller ikke.
Det tror du, du gør.
Du har set mig på forsiden af magasiner.
Du har set mig på MTV.
Du har set mig med skuespillerinder.
Du tror, du kender mig, men det gør du ikke.
Fortæl mig en ting,
du husker om mig.
Vores nye album hedder Recovering the Satellites,
og det udkommer den 15. oktober.
I har nu hørt det før alle andre.
Den her hedder "Walkaways."
Jeg var spændt på det.
Vi har også en indgangsvinkel.
Vi er ikke komplet ukendte.
Vi havde haft en af de største plader i verden i de sidste tre år,
og alle vil lytte til det næste, vi kommer med.
Så længe det er godt, er det fint,
det ukendte var det,
man var bange for, ikke misbilligelse.
Jeg var ikke bange for, om folk kunne lide det.
Jeg syntes, pladen var god.
Og det var den.
August havde solgt så mange kopier.
Jeg ved ikke, hvor mange vi solgte,
seks eller syv millioner. Og jeg tænkte,
at alle pladerne ville sælge syv millioner.
Uden tvivl, du ved,
denne Satellite sælger også syv,
den sælger mere, indtil den ikke gjorde.
COUNTING CROWS CD ER SOLID MEN SELVOPTAGET
Da den blev udgivet, var alle ligeglade med den,
eller de afskrev den.
Han er en genial kunstner, og han er skrøbelig.
Selvom han er hård på ydersiden,
skal man passe på ham,
fordi han er en god sangskriver
og en god sanger.
Hvis du siger, han er dårlig, i dit magasin,
påvirker det ham.
HVORDAN SUCCES ØDELAGDE ADAM DURITZ
Tak, godnat. Pas på jer selv.
Jeg blev deprimeret på turne.
Der kom anmeldelser, og de var skod.
De var ikke engang skod,
de snakker slet ikke om os.
Anmeldelserne talte kun om, hvem man datede,
og de har intet med musik at gøre.
Adam tog kritikken til sig. Han var følsom.
Han er en følsom skiderik.
Recovering the Satellites solgte dobbelt platin,
to millioner tror jeg, hvilket ikke er
samme succes som August and Everything After.
Men at sælge to millioner plader
i 1996 på din anden plade...
TÆLLER PROBLEMER
...midt i bagslaget,
med miljøet
hvor alle begynder at hade dig, fordi du er for succesfuld.
KLAGER HELE VEJEN TIL BANKEN
Det er næsten mere imponerende
end at sælge syv millioner
ud af det blå.
For nogle er Recovering the Sattelites
den svære toer,
selvom det er et godt album
og meget succesfuldt i sin egen ret.
Det er en god plade.
Det knuste mig bare dengang.
Jeg arbejdede så hårdt på den plade.
En del af det var også, at jeg var meget usund dengang.
Jeg var et mentalt rod.
Jeg troede, det var vores sidste plade.
Jeg taber kampen mod, hvad end det er,
og jeg går ned ad bakke.
Det tog ham årevis virkelig at få begreb
om hans diagnose.
For at være ærlig havde jeg det sådan,
at hvis vi skulle aflyse en koncert...
...det er nederen for forretningen,
men hvis det hjælper dig med at komme gennem
resten af turneen, er det okay med mig.
Hvis vi skal aflyse resten af turneen,
fordi du ikke kan klare det. Det forstår jeg godt.
Hold lidt fri, find ud af det.
Det var uklart, hvad man præcis kunne gøre for ham...
...når det blev slemt, for det gjorde det nogle gange.
Lægen sagde, han skulle i afvænning
for al medicinen, han tog.
Ordineret medicin.
Og han sagde, "Nej," og bookede en turne.
Og vi gennemførte en hel turne, mens han droppede medicinen,
helt fra snøvsen, og det var hårdt.
Jeg kæmpede virkelig med psykisk sygdom dengang.
Det trak mig ned på en måde, som jeg havde svært ved at overkomme.
Hvis mine sange handler om noget,
er det om forsøget
på i det mindste at fortsætte, at føle ting,
mens alt omkring dig fortæller, du skal være følelsesløs,
at dræbe dine følelser.
Hvis der er et budskab i dem, er det det.
Jeg tror ikke nødvendigvis, det er muligt at være lykkelig.
Jeg tror ikke, verden er egnet til det.
På et tidspunkt, da jeg boede i LA,
var jeg virkelig langt ude,
og jeg begyndte at skære i mig selv.
Det værste var, at man skar i sig selv,
og så føltes det, som om det virkede.
At det faktisk letter noget af det.
Så jeg burde skære mere i mig selv, fordi jeg får det bedre.
Og jeg gennemgik den slags logik
og tænkte, at det ikke er en god logik.
Jeg havde nok klarhed til at tænke,
"Jeg føler, jeg gør noget produktivt,
og det gør jeg ikke."
Så jeg ringede til lægen og sagde, "Jeg har det her problem."
Og jeg indlagde mig selv på UCLA Medical Center.
Og den dag, jeg tjekkede ind, tjekkede Mariah Carey ud.
Overalt i nyhederne
gjorde folk grin med Mariah Carey.
De behandlede det ikke med respekt
eller sympati overhovedet. De gjorde hende
til en joke, at hun var ustabil.
Og det bekræftede hos mig,
at jeg ikke taler om det til pressen, mens jeg
ikke har kontrol over det.
Jeg havde fået nok gift rettet mod mig
til at vide, at jeg ikke skulle fortælle dem noget.
Først kunne man ikke snakke om det.
Det kunne man bare ikke.
Jeg tror, psykisk sygdom er bredt og dybt i denne verden,
fordi alle tænker forskelligt.
Og jo mere vi ved om, hvordan vores hjerner fungerer,
jo bedre får vi det.
Vi vidste, Adam havde kronisk søvnløshed.
Han var ikke afskåret fra at tale om sit mentale helbred.
Han var åben og sårbar omkring det,
men han havde bare ikke...
Ingen af os havde sproget.
At få så meget opmærksomhed så hurtigt,
det er næsten som at...
...kaste en bombe ind i hjernen og sige,
"Jeg håber, det hele løser sig for dig."
ADAM BLEV ENDELIG DIAGNOSTICERET MED EN TYPE DISSOCIATIV LIDELSE,
DER ER KARAKTERISERET VED DEPERSONALISATION.
DET INDEBÆRER AT OPLEVE ET TAB AF FORBINDELSEN MELLEM TANKER,
MINDER, FØLELSER, OMGIVELSER OG IDENTITET.
Jeg tror, det hjalp meget endelig at få en rigtig diagnose.
At en læge sagde, "Denne medicin
er nok forkert til dig.
Den skifter vi ud. Det er det her, der foregår."
Og endelig noget,
der faktisk opsummerer det.
Det forsvinder ikke,
men jeg ved, hvordan jeg ikke går i panik.
Jeg ved, hvordan jeg kan komme gennem ting og leve med det.
Han nåede til et vendepunkt
og begyndte at arbejde med sig selv.
Han så virkelig sig selv ramme bunden
og arbejdede sig op derfra.
Og det var det bedste, han har gjort.
Og hvordan han genopbyggede sig selv, arbejdet han udførte,
stor cadeau til ham.
Jeg prøver ikke at tænke over det,
jeg tænker ikke på det, når vi arbejder.
Jeg tænker over det ind i mellem.
Det har helt klart forsuret en masse for mig.
Du bliver bare sådan en offentlig joke,
at det er en joke, alle laver,
alle er tilpas med det, det er ikke personligt.
Kender I et band, der hedder "Counting Crows"?
Deres forsanger er denne ting, der hedder "Adam Duritz."
Denne Sideshow Bob-kopi
havde sex med en imponerende samling 90'er-sild.
Intet slår min imitation af Adam Duritz fra Counting Crows,
albinoversionen. Round Here.
Nogen skrev i 2003,
"Efter at have indset, at han aldrig bliver
en slank pinup som Enrique Iglesias,
er bandets frontfigur, Adam Duritz, gået den helt modsatte vej.
Han ligner en barfodet buschauffør
med en blæksprutte på hovedet."
Jeg ville gerne se den koncert.
Hellere det end Enrique Iglesias.
"Adam Duritz har en rå nerve koblet til sit stemmebånd."
Det er positivt.
"Hvinende, dirrende, visnende, stikkende.
Counting Crows' forsanger
har aldrig mødt en smerte, han ikke ville udtrykke
ved at åbne munden og lade den flyve."
Det ville han læse som en dårlig anmeldelse,
men jeg ser på det som passion.
Så fuck anmeldelserne.
Det er bare en del af, hvad der bliver humorens populære ansigt,
du er en fornærmelsesjoke.
Og det er den boksebold, vi blev til.
Men hvorfor? Hvorfor tror du det?
Jeg ved det sgu ikke.
Det har jo pisset en masse mennesker af.
Måske kom det af, at jeg bad alle om at skride,
når de bad os gøre ting, jeg ikke ville.
En joke går over stregen,
når den kommer ud af vrede eller jalousi.
Når den kommer fra et kærligt sted, kan man ikke gå for langt.
Hvis jeg elsker nogen, skriver jeg som fan
eller håner som fan,
det er fint.
Men når intentionen ikke er kærlig,
så går en joke over stregen.
Jeg kunne lave sjov med Adam dagen lang.
Han ved, jeg elsker ham.
Derfor elsker jeg Counting Crows' musik.
Det er som Dave Matthews Band
uden alle de indviklede guitarstykker.
Jeg elsker Counting Crows. Det er noget af det bedste,
man hører på et apotek klokken tre om natten.
Har du set The Quiet Man?
John Ford, John Wayne-filmen om ham?
Han er eksbokser og tager til Irland
for at prøve at bo i sit barndomshjem.
Han kommer op og slås med en lodsejer,
som hele tiden bliver meget sur på John Waynes karakter.
Og han siger til sin højre hånd,
som er hans lille væsel,
og han siger, "Skriv et navn ned."
Skriv følgende navn ned, Sean Thornton.
"Skrev du det ned?" "Ja."
Overstreg det så.
Han er død.
Det siger han altid. "Overstreg det så."
Hvad skal jeg gøre, skrive navne ned og overstrege dem?
Jeg har bedre ting at tage mig til. Det virker som spild af tid.
Men det er en god scene. Det er en god film.
Jeg kan lide at spille.
Jeg kan lide at gøre det her.
Det er det eneste, jeg virkelig kan lide.
Jeg plejede kun at have musik i mit liv.
Og nu er sandheden,
at jeg ikke lever og ånder for det, som jeg plejede.
Det betyder alverden at være kreativ
og skrive sange.
Men jeg dør ikke af elendighed alene
i et hus uden andre udtryksformer
end mine sange.
Jeg havde en meget skræmmende dissociativ ensomhed.
Og så havde jeg sange,
som var en måde, jeg kunne forbinde mig til verden på.
Jeg mødte Adam i 2017.
Han var charmerende og en smule genert
og bare virkelig sød.
Så spiste vi middag og har været sammen lige siden.
Jeg er meget beskyttende overfor Adam.
Jeg har før haft en bekymring for,
at han afhænger af mig for glæde,
men Adam er ikke afhængig af mig eller nogen anden.
Jeg tror, dreadlocksene var en af de ting,
folk ikke forstod om ham, og det var nok...
...en faktor i
måden, offentligheden responderede på ham på.
Jeg tror, der var lidt latterliggørelse,
og jeg tror også, der var en fiksering i medierne,
"Den her fyr med dreadlocks dater en smuk kvinde,
hvad sker der for det?"
Og da jeg kom ind i vores forhold,
havde han dreadlocks,
og jeg havde en følelse af, at hvad de end var før,
var de nu tættere på at være et skjold.
Jeg følte, de var en barriere,
og når jeg kunne komme gennem dem
og se hans ansigt, og jeg...
...jeg elsker bare hans ansigt og... Han har smukke øjne og
mit yndlingssmil i hele verden.
Og jeg opfordrede altid...
...roligt til ham,
at måske... måske skulle du prøve...
...ikke at have dreadlocks.
Jeg var lamslået og så glad på hans vegne,
fordi han var glad.
Han var klar til en ny æra.
Han var klar til at blive en ny version af sig selv
og en mere udsat version af sig selv.
Og jeg var ekstatisk på hans vegne.
Den anden plade er pladen for mig.
Recovering the Satellites, jeg kan huske at høre den
fra min brors værelse.
Jeg ved ikke, hvad det var.
Lydmæssigt lød den ikke som den første plade.
Den har en flabethed, der stadig taler til mig.
Den får mig til at føle,
selv nu, ung og spændt på musik.
Det er en af de plader,
som jeg stadig lytter til, når jeg har brug for det.
Sangene er usammenlignelige,
og de er alle konsekvente siden den første
på den første plade til...
MUSIKER
...dem han udgav for nylig. Så jeg forstod ikke,
at nogen kunne lave følelser så godt.
Det ændrede mit liv. Jeg skriver sange på grund af det.
Det gav, tror jeg,
et band som os en masse indsigt eller mod
til ikke at behøve at skrive den hurtigste,
højeste sang.
Man skal skrive sange med særpræg.
De kan være stille, de kan være langsomme,
de kan være dybfølte.
Oprigtighed er ikke død.
Du dør ikke af alvor.
Det behøver ikke være ironisk, men det skal være poetisk.
Han var villig til at gøre sig selv fuldstændig åben
og sårbar og fortælle dig, hvor lidt cool han følte sig,
hvilket var... det var det mest cool.
Folk, der elskede den første plade,
købte måske ikke Recovering the Satellites,
måske gjorde de,
men ingen er stoppet med at elske hans sange.
De har altid været i radioen.
Lad mig se.
Vi skal indspille "A Long December."
-Er du alene? -Ja.
Okay.
Er du klar? Og...
Det her er ekstranummeret.
Adams talent er meget mere vigtigt,
end hvor smart han er, som ændrer sig på daglig basis.
Fuck hvor smart man er.
Der er mange, som Adam fik mindre
gode anmeldelser end, som 90'erne skred frem,
som ingen lytter til nu,
som ikke har en plads i hjertet hos generationer.
I dag ved jeg, at så længe det, du synger,
kommer fra hjertet og er det, du vil synge,
skal man ikke bekymre sig om andet.
Alle har forskellige reaktioner,
og nogle, der hader det i dag, vil elske det i morgen.
Og den bedste musik fra Counting Crows
lyder som om, den er ligeglad med, hvad andre synes.
Den fortolker bare hans oplevelse
eller deres oplevelse.
Det er en søskendeflok
af mærkelige mennesker, som jeg har det til fælles med.
Vi tager de ting, der foregår i vores liv
og laver det om til mærkelige ting,
der rimer, for at forklare,
hvad vi gennemgår.
RECOVERING THE SATELLITES SOLGTE DOBBELT PLATIN I USA.
COUNTING CROWS HAR UDGIVET OTTE STUDIEALBUM
OG SOLGT OVER 25 MILLIONER PLADER.
DERES SENESTE ALBUM,
FORTSÆTTER DERES SIGNATURSTIL.
Jeg er stadig besat af musik.
Det er ikke længere bare et sted, hvor jeg kan udtrykke mig.
Det er et sted, jeg bor, og jeg elsker det.
Tekster af: Mads Kjeldsen