Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
AMY SCOTT REŽISSÖÖR
Vaatamata üle 30 aasta kestnud tohutule edule,
jääb Counting Crows
üheks vastuolulisimaks bändiks rokiajaloos.
Filmis keskendusin
Counting Crowsi kahele esimesele plaadile,
sest tahtsin leida põhjuse,
mis inspireeris tohutut imetlust kui ka kibedat kriitikat.
Paljud laulud on rasketest hetkedest inimeste elus,
aga need on enamasti alati põimunud lootuskiirtega.
Tean, et kipun pidama asju sageli lootusetuks,
eriti kui olin noorem.
Lisaks kõigele muule ja eluraskustele
põdesin vaimuhaigust, mis oli väga...
Ma ei saanud sellest aru, ei mõistnud toimuvat,
teadsin vaid, et sellega on väga raske elada.
Kuidas sa liigud lootuse poole,
kui sa ei saa magada
ega mõelda selgelt. Siis äkki seisad kogu maailma ees.
Oli suurepärane, et mul oli ühtäkki karjäär.
Aga asjad, mis kaasa tulid, olid neetult rasked.
Need laulud tegid minust täiesti teise inimese.
Nii et need tähendavad mulle kõike.
Olen selle bändi eest tänulik,
sellise lüürilise avatuse eest, tunnete väljaütlemise eest.
See on väga vapper tegu
ja artistina võid selle eest kõva kriitikat saada.
Ta lõi laineid oma lauluga, milles tahtis olla rokkstaar,
sel hetkel rokkmuusika ajaloos,
kui ei tohtinud tunnistada, et tahad olla rokkstaar.
Seisime foori taga
ja lapsed ühes autos hakkasid karjuma:
"Counting Crows sakib!"
Kuulsana ei saa enam vanaviisi elada,
ja jääd isolatsiooni.
Kui su sisemine kriitik on sama vali kui Adamil,
on sul paratamatult perioode,
kui sa sõna otseses mõttes ei salli iseennast.
Keegi ei valmista sind ette selleks,
mis juhtub, kui su esimest albumit saadab tohutu edu.
Hr Jones. Kes muide on hr Jones?
Saime teada? On see James Earl Jones?
Alex Jones? Või Indiana Jones?
Tahan hullult vastust leida, äkki saad välja aidata.
Kes kurat oli härra Jones?
-Kas mu saapad jäävad peale? -Jah.
Tore, need on ägedad.
Elasime Berkeleys, siis Oaklandis, siis jälle Berkeleys.
See oli mu esimene kord bändis olla,
kirjutada laule ja bändi juhtida
ning see on raske.
Olin jõudnud punkti, kus otsisin bändile nime.
Mul oli märkmeplokk kahe veeru nimedega,
umbes 60 nime. Kõik kohutavad.
Üks oli Bird Circle, teine Monkey Garden,
või oli see vastupidi.
Vaatasin Mary-Louise Parkeri videot.
Üks mu vanimaid sõpru.
See oli "Signs of Life".
See oli pöörane aeg. Olin saanud valmis oma esimese filmi.
NÄITLEJA
Peaosades olid Beau Bridges, Vince D'Onofrio,
Kevin J. O'Connor.
Selles on stseen, kus Vince ja Kevin
on mäenõlval, püüdes aru saada, mida ülejäänud eluga peale hakata,
kui parv vareseid tõuseb lendu. Vince ütleb...
Kuidas see luuletus varestest oli?
Mis luuletus?
Mida öeldakse vareseid nähes.
-Vareseid? -Jah.
Kevin ütleb: "Need olid koerad."
Ei, mitte koerad. Varesed.
Ema ütles nii: "Vareseid loendama."
Rebisin plokist lehe välja,
viskasin oma vanemate kaminasse
ja otsustasin, et see ongi meie nimi.
Mulle öeldi kohe, et see on kohutav nimi.
Kõik bändinimed on kohutavad, kuni enam pole.
Ta mängis mingis Berkeley seltsimajas
ja vaidlesime Adamiga plaatide üle.
Tahtsin Cannes'i või Captain Beefhearti.
KITARRIST
Tema rääkis Springsteenist.
Mina: "Ma pole üldse fänn."
Tema: "Mis mõttes?" Paar päeva hiljem
koputatakse mu uksele
Berkeleys, kella 11 paiku hommikul,
avasin ukse: "See on see Adam."
Tal oli süles hunnik plaate.
Kogu Springsteeni kronoloogiline kataloog,
kasutatud, mille ta just ostis Amoeba Recordsist.
Ütles: "Need on sulle. Hiljem räägime."
Mõtlesin: "Armastan seda tüüpi."
Immerglück oli...
KITARRIST
..teate ju: "Vaatame, kuidas läbi saate."
Saimegi. Klappisime kohe.
Kui oli vaja midagi salvestada, läksime Dave'i juurde.
Dave'il oli 16-realine salvestusstuudio nimega Dancing Dog.
Salvestusprojektist sai suurepärane demo.
Brysonil oli kogemusi...
KLAHVPILLID
...ja see kõlas nagu plaat.
Kirjutasime siis "Augustit".
Tegelikult kirjutas Adam laulud,
mina panustasin paari ülemineku ja muuga.
Kui ütlen "meie", siis mõtlen teda.
Leidsime ühe tüübi, Alan Leonardi.
See osutus suureks asjaks. Ta oli Tom Petty advokaat
ja esindas Warner Chappell Publishingi.
Jah, muidugi. Saatke demo.
Demol võiks olla üks-kaks laulu, maksimaalselt kolm.
Saatsime tüübile 14-15 laulu.
Tema reaktsioon oli just selline
15-loolisele demole: "No on tolad."
Alan ütles: "See parem olgu hea,
sest see on peal 30 sekundit."
Aga kui seda kuulama hakkad, on seal pool esimest albumit.
Koos lauludega, mida ei kaalunudki esimesele albumile, aga olid löövad
ja need olid head laulud.
30 sekundit mitte ära viskamiseks, vaid meile helistamiseks.
Samal õhtul sain kohe kõne.
"Jumal küll. Olen nii põnevil.
Tahan koostööd teha. Lõpetan siin ära. Näeme." Klõps.
Uuesti telefon: "Alan Leonard. See advokaat. Saatsid mulle demo."
"Olgu, muidugi."
Advokaat jagas demo plaadifirma juhtidele,
kõik said koopia.
ENDINE BASS, KLAHVPILLID
Sellest sai paljude lemmikdemo.
Saime pakkumisi kõigilt plaadifirmadelt.
Pärast seda hakkas ülepakkumine.
Geffen pakkus loomingulist vabadust
ja kõrgemat autoritasu.
Vahetasime selle vastu kogu raha.
Kogu raha.
Geffen oli Nirvana.
Geffen oli selle esirinnas,
mis oli uus, lahe, püsiv ja oluline.
MUUSIKAAJALOOLANE
Kui olid tol ajal 14-aastane, hüpoteetiliselt,
muutis Nirvana kõike.
Ühel päeval kuulasin Poisonit ja Def Leppardit,
ja järgmisel päeval mitte.
Siis said 90ndad ametlikult alguse.
Tol ajal elasin vanemate juures, nende südameid murdes.
Olin valmis mingi töö leidma
ja lihtsalt püüdsin oma elu elada.
Mu teine karjäär oli tarkvaras.
Tahtsin saada akadeemikuks.
Tehisintellekti teadlaseks.
Juba 12-aastaselt teadsin, et tahan bändis mängida.
Mul polnud aimu, kui keeruline on edu saavutada.
Äkki oli meil suure plaadifirma leping.
Me olime selline nohiklik ja töntsakas
folk rock'i grupp Berkeley Hillsist.
Kuidas me müüme miljoneid plaate?
Oletasin, et teeme plaadi.
Võib-olla tuuritame furgoonis ja tuuritoe abil,
ja siis tuleme koju.
Bänd läheb laiali. Plaadileping laguneb.
On üks Ott Koioti hetk, kui ta lendab
ja keegi ütleb: "Sa ei oska lennata."
Ta vastab: "Ei oska või?", ja kukub nagu kivi.
Mulle tundus, et võiksin olla rokkstaar. Võiksin seda teha.
Kui läksime esimest plaati salvestama,
ütlesin kontoris:
"Hoidke mu koht alles." Arvasin, et neli kuud
ja ma olen tööl tagasi.
Aga ma ei olnud.
Üürisime mäel ühe maja.
See on nüüd vist Šveitsi konsulaat.
See oli täiuslik. Suure elutoaga, kus saime salvestada.
MUUSIKAPRODUTSENT
T-Bone Burnett on üks suuri produtsente ja oli õnn temaga töötada.
Esiteks on ta nimi T-Bone Burnett,
mis on mu meelest umbes 75% tema autoriteedist, tema suurusest.
Ütled: "Meie produtsent, T-Bone." Nojah, selge.
Mängisime palju pokkerit. T-Bone armastas seda.
Seal oli esimesi massaažitoole, mida näinud olin.
T-Bone oli alati selles toolis, alati telefonis.
"Mulle meeldib, mida teed. Tee edasi.
Tee edasi. Mulle meeldib, mida teed."
Jah-jah-jah.
Ta ütles: "Lõime demo, mis on kui album.
Nüüd tuleb teha album, mis kõlab nagu demo."
Me küll tegime esimest albumit, aga olime ka ennast avastamas,
püüdsime aru saada, kes me oleme.
Tundus, et peame maha istuma,
üksteist kuulama, et bändina mängima õppima.
Sundisin kõiki...
...muutuma.
Dave Bryson oli mänginud Stone Rosesi stiilis kitarri
paljude efektidega, ja me vabanesime neist.
Matt oli seni mänginud fretless bass'i.
Sundisime teda hankima vana Höfneri ja Voxi.
Charlie oli mänginud süntekaid,
ütlesime: "Ei, ainult klaver ja B3 sellele plaadile."
Muusikutena...
Ütlen vaid, et ma polnud selleks valmis.
Kui tegime esimest plaati, olin hirmust kange.
Polnud kindel, et suudan anda plaadile, mida see väärib või vajab.
Olin kindel, et ei suuda.
Tegin kõigi elu õnnetuks.
Arvan, et kõik loobusid mingil hetkel plaadi tegemise ajal.
See oli raske üleminek
50/50 partnerluselt olukorrale, kus Adam tegi kõik otsused.
Mäletan, kui ta ütles,
et see on uus maailmakord.
Mõtlesin kaua ja tõsiselt lahkumisele.
Tõesti mõtlesin... Kas võin vanduda?
-Muidugi. -"Persse. Persse kõik."
Kujuta ette, et töötad kogu elu, et lepingut saada,
ja saadki, sest bänd on nii hea,
aga juht ütleb: "Tore,
aga kõik, mida teinud oled, on vale,
ja peame kõik ära muutma."
Mõtleksid: "See mees on hull."
Pärast seda, kui lõpetasin enesehaletsemise:
"Vaatame, kuhu see viib."
Stuudios oli tal regulaarselt väga süngeid episoode,
kui ta ei osanud öelda, mida ta tahab,
ja talle ei sobinud, mis oli.
See pidi olema kindlal moel.
Ma ei osanud öelda, mis oli valesti.
Teadsin, kuidas pidi olema,
aga ei osanud seda värki.
Ma ei osanud inimestele öelda, kuidas olla Counting Crows.
Mina oskan öelda, sest olen täpselt samasugune.
Kui ta on midagi loomas,
ei ole ta lihtsaim inimene.
Sest ta püüdleb millegi poole, mis ületab temagi ootusi.
Tahab lasta sel üllatada.
Tahab, et see oleks parem, kui suudab ette kujutada.
Ta püüdleb väsimatult selle poole.
Mitte kõik pole sellised.
Olen veetnud oma elu rokkmuusikas.
Kogu elu olen olnud bändides.
Bändi liidrina
pead bändiga looma ühenduse...
MUUSIK
...läbi iseenda.
Adam võttis kogu selle ängi, mida ta läbi elas,
ja ületas seda muusika abil.
Talle ei meeldi lihvitud muusika.
Lihvimine halvendab seda.
Pead viima oma tunded ja instrumendid kuhugi sinna,
kus need pole lihvitud ja kõlab toorena,
isegi kui see on 109. duubel.
Pidime selle ehtsaks tegema. Valus pidi olema.
See pidi valus olema.
Tahtsin, et laul "Perfect Blue Buildings"
oleks nagu närvivapustus.
Põhimõtteliselt saingi selle.
Adamis on mingi rabelev intiimsus,
kui tunned, et kuulad
ja vaatad, kuidas keegi püüab lahendust leida.
Selles on mingi päevikupidamise,
sisemise segaduse, teraapilisuse vaib,
mida saad temalt ja saad temaga jagada,
kui jõuad samale lainepikkusele.
Hakkasin laule kirjutama umbes 18-aastasena.
See andis koha, kus end väljendada, olin seda kogu elu igatsenud.
Olen alati tundnud endas nii paljut.
See ei paista väljenduvat
ega ilmutavat muudes asjades, mida lapsepõlves tegin.
See on nagu koht, kuhu lähen rääkima kõigist asjadest enda sees.
Elan siin, aga on koht, kuhu lähen,
kus saan väljendada kõiki oma tundeid.
Osa dissotsiatiivsest käitumisest on see,
et elad asjadest teatud distantsil.
Maailm tundub sageli nagu film, mida sa vaatad.
Oled justkui eemal oma elust.
Laulude kirjutamise juures on hea, et saan väljendada palju asju,
erinevalt...
Ühel hommikul, olin siis 21, võtsin väga suure klaasi
ja jõin terve klaasitäie vett ära.
Mõtlesin: "Tunnen end kuidagi imelikult.
Tunnen end teisiti. Nagu oleksin...
nagu oleksin laksu all."
Oma arust justkui olingi järgmise aasta, poolteist.
Need olid õudsed 24 tundi päevas,
hommikuti ärgates kartsin esialgu silmi avada.
Tahtsin väga, et see lõppeks, aga see ei lõppenud.
See jätkus ja jätkus.
Siis hakkasin mõtlema:
"Minuga on midagi vaimselt väga valesti,
see pole seotud uimastitega, see lihtsalt juhtub."
Hakkasin siis esimest korda võtma ravimeid,
mille arst määras, sest ei osanud elada.
See oli nii hirmus ega lõppenud.
Kui tegime esimest plaati,
sain kõne mänedžerilt: "Hei!
Van Morrison ei tule esinema Kuulsuste Halli.
Võetakse vastu, aga mängima ei tule."
Robbie Robertson oli tol ajal muusikajuht.
Robbie ütles: "Tean ühte bändi.
Teevad praegu plaati. Nad oleksid ideaalsed."
Rock'n'roll'i Kuulsuste Hall loodi inimeste välistamiseks.
Igal aastal: "Need laseme sisse,
neid ei lase." Seal on hierarhia.
On kindel viis, kuidas sisse pääsed ja kuidas sind aktsepteeritakse.
Kujutan ette Robbie Robertsoni ütlemas:
"Daamid ja härrad, need tüübid,"
Counting Crows ilmub lavale, ja keegi ei tea, kes nad on.
Mäletan, kui läksime mängima.
Mul oli tobe mambosoki müts peas.
See on pika sabaga müts,
mis tõmmatakse tagant sisse lühikese nööri abil.
Ma ei tea, miks, aga ma kannan seda.
Mul on seljas suur, raske mantel.
Ma kaotan ennast laval.
Kui teen esimest korda: "Turn it up".
Viskan pea kuklasse, müts lendab, aga püüan selle kinni.
Mul on piisavalt mõistust, et mütsi kinni hoida,
aga mitte piisaval mõistust, et seda pähe panna,
kindlalt, või seda ära visata.
Nii see kogu laulu ajal
see rändab mu peas ringi, ette- ja tahapoole.
See lihtsalt tuleb peast ära ja keerleb ringi.
Mängisime väga hästi, vägev oli.
Arvan, et oleme tänaseni ainus tundmatu bänd,
kes on Kuulsuste Hallis mänginud.
Kuulsin ühel päeval,
et Charlie lahkub oma bändidest
ja läheb mängima ühte bändi.
Mõtlesin: "Püstihull."
KITARRIST
Miks keegi peaks niimoodi tegema?
Läksin neid Paradise Lounge'i vaatama
ja neid laule ja Adamit kuuldes,
Adamit esinemas vaadates ütlesin:
"Charlie, kui kunagi uut kitarristi vajad,
siis tahaksin väga teiega mängida."
Võtsin nädalavahetuseks plaadi koju
ja lasin seda vanemate juures.
Ja mu ema karjus köögist:
"See kutt on vingats."
Nii see algas.
Oleme eetris. Master T hängib Counting...
Countin... Counting Crowsiga.
-Kuis läheb? Hästi? -Tere.
Olgu, tutvustage end rahvale.
Mina olen Charlie.
-Tere, rahvas. -Adam.
Päevast, rahvas. See on Dan.
-Dan, meeldiv. -Olgu.
Räägi rastadest. Kaua on olnud?
Umbes aasta.
-Jah? -Jah.
Värske välimus.
Mul on raske olnud peeglisse vaadata,
kuna tunnen, et see pole mina.
Mõnikord häiris see rohkem, aga see polnud õige.
Ma ei tundnud ennast nii.
Mida nägin, polnud mina.
See polnud nii, nagu tundsin ennast peeglist nähes.
Ei tundunud.
Aga rastadega tundsin.
Oleksin nagu esimest korda ennast ära tundnud.
Siis veetsin...
27-28 aastat nii elades.
Ning tead...
Õppisin olema mina ise.
Nagu mida? See lihtsalt tundus...
tundus mulle hullumeelne.
Miks peaks nii tegema?
Sellest sai oluline osa tema isiksusest
ja ta nägi tol ajal väga hea välja.
Algul oli see šokk: "Nalja teed?"
Selline stiil või? Olgu.
Ostsin ühe tema rasta eBayst.
Istutasin maha ja loodan kasvatada uue Adam Duritzi.
Olen teda juba kaua tundnud.
Kohtasin teda umbes 20 aastat tagasi Washington Square Parkis.
Pidasin teda Ani DiFrancoks ja lõin talle külge.
KOOMIK
Miks sa palusid mul seda teha? Viskan nende kulul nalja
kogu aeg. Seda tahadki?
Counting Crowsi läbimurde ajal olin MTV-s stsenarist.
Töötasin aadressil 1515 Broadway.
MTV oli see koht. Läbilöömiseks pidid olema MTV-s.
MTV ütles sulle, mis on lahe. MTV ütles, kes sa oled.
Võib-olla läksid "Yo! MTV Rapsi" suunas,
võib-olla "Headbangers Balli" suunas,
Võib-olla "120 minuti" suunas.
"120 minutit" oli indie-saade, mis oli pühapäeviti
keskööst kella kaheni hommikul.
Geffen sai MTV-st kõne,
küsiti: "Kus on Counting Crowsi video?"
Geffen küsis: "Millise laulu?"
MTV omad vastasid: "Mis sul viga on?
Mis mõttes? See on sinu album.
See hitt, "Mr. Jones"?"
"Olgu, teeme selle."
Mänedžeridel tuli geniaalne idee.
Mitte midagi ei ilmu
jõuluperioodil.
Pole edetabeleid, midagi ei avaldata.
Pole laule, ega plaate. Midagi ei tule, edetabelit pole.
Neil oli idee, et keegi ei anna
MTV-le siis midagi.
Nii et kui anname sel nädalal,
panevad nad selle kohe "120 minutisse".
-Olen Charlie. -Olen Matt.
Mina olen Adam.
-Meie oleme... -Jah. Oleme...
-Counting Crows. -Jah.
MTV mängis ja kuulsin rifi algust.
Mõtlesin: "Oh, see on Adam. See on kindlasti Adam."
90ndate alguse rokkstaarid õpetasid mulle,
mis on rokkstaariks olemine ja mis tunne see on.
Nad ütlesid, et see on hirmus.
Reznor hoiab mikrofoni kahe käega:
"Mu pea on nii raske staarikoormast." See on Trent Reznor.
Samas kui "Mr. Jones" on selline.
Ta mõistab, et see, mida ta tahab, hävitab ta tõenäoliselt.
Loo süngus on kohe ilmne
ja seda pehmendab vaid hüplev esitlusviis.
"Mr. Jones" on unistusest olla rokkstaar,
samuti sellest, et see ei pruugi olla see,
mida sa arvad.
Ta kordab: "Kui kõik mind armastavad, pole ma kunagi üksi".
Pead teadma, et see on vale,
et asi pole ainult unistamises,
vaid ka tühjuses selles.
Mis ei muuda unistust kehtetuks.
Unistus on super, aga ei lahenda kõike,
nagu staariks olemine ei lahenda midagi.
Oma probleemid pead ise lahendama.
Õnneks olime millalgi sel sügisel
soojendanud Irving Plazas Crackeri kontserti,
meil oli suurepärane šõu.
Nad kutsusid meid jätkuks tagasi lavale,
soojendusbändile on see ebatavaline.
Publikus oli Marci Klein, Calvin Kleini tütar,
kes oli "Saturday Night Live'i" booker.
Nad helistasid, et kas esineksime saates.
Ütlesid: "Esimeseks "Mr. Jones" ja siis võib-olla "Round Here",
aga mõlemad tuleb lühemaks teha."
Kui SNL-is on kaks laulu,
siis vaatajaskonna erinevus ühe ja teise vahel on väga suur.
Tahtsin mängida "Round Here'i", tahtsin mängida kogu laulu,
arvasin, et see määratleb meid.
"Mr. Jones" on suurepärane laul,
aga see sarnaneb teistega.
"Round Here" ei sarnane teistega.
Nad poldud nõus. Tahtsid, et mängiksime hitti.
Lõpuks SNL nõustus.
BRYSONI 1994 TUURIPÄEVIK
Lubati mängida "Round Here'i" ja "Mr. Jonesi"
ja mõlemat täispikkuses.
Teed proovi, veedad aega
ega lahku hoonest. Olin ülevoolavalt põnevil,
ei suutnud vabalt võtta, kellelegi otsa vaadata.
Me polnud kunagi varem telekas olnud.
Kõik tundusid hiiglaslikud, kuulsad inimesed.
Saabumise päeval öeldi: "Muide,
pean ütlema, et ajakava korda saada,
mõtlesime palju asju ümber
ja mängite "Mr. Jonesi" esimesena
ja "Round Here" on teine laul.
Ja...
Peate ilmselt mõlemat minuti kuni poolteist lühendama.
Kokkulepitu visati aknast välja.
Ütlesin: "Ei, meil on kokkulepe. Te lubasite meile."
Nad vastasid: "Me ei saa midagi teha.
Telesaadetega ikka juhtub nii."
Ma ütlesin: "Ei."
Adam ütles lihtsalt: "Me ei tee seda."
Ähvardas minema kõndida.
Mis nõuab palju, arvestades...
Paljud sureks võimaluse eest "Saturday Night Live'is".
See on meie elu suurim hetk.
Peame seda tegema õigesti. Muidu ma ei taha seda.
Ma ei arva, et kõik pidasid selle üle kaklemist heaks mõtteks.
Olen Adami poolt. Ma ei süüdista teda.
Aga kui ta on seda aastate vältel teinud,
on ta paljusid vihale ajanud.
Ta juhib bändi ja teeb otsuseid.
Ta ei konsulteeri väga kellegagi. See on tema teema.
Oleme nii kaua koos püsinud,
sest me aktsepteerime seda. See on okei.
Mõnikord pole okei, aga enamasti on.
Daamid ja härrad, Counting Crows.
Tähelepanu on lihtne kaotada, ja äkki läheb kõik viltu
ning see jääb alles, uuesti kordamiseks.
Me kõik teadsime seda.
Me ei arutanud seda, aga teadsime.
Suutsin mõelda vaid:
"Teen seda, mida väga hästi oskan,
ja kaamerad pole olulised".
Adam oli muidugi elektriline.
Kui paned Adami kaamera ette,
siis ta ärkab ellu.
Selles loos on nii palju draamat, ja kui me seda mängisime,
olin ma lihtsalt kadunud. Läinud.
See kasvas tohutuks kulminatsiooniks.
See oli nagu rakett.
Ühes osas see läheb lõpus teisele tasandile.
Karjusin talle laval.
Karjusin: "Las käia!"
Arvan, et mängisime nii hästi, kui üldse suutsime.
Ja otse-eetris.
Arvasin, et mängisime laulu kuradima imelise versiooni.
Marci Klein oli rõdul Garyga, kui seda mängisime.
Ta küsis: "Poiss, sinu bänd?" Tema: "Jah."
Tema: "Nad on väga head." Ta vastas: "Jah."
"Sinu sõber Adam..." "Jah?" "Kuradi jobu."
Me pole enam SNLis esinenud.
Mitte kunagi. Aga karjäär sai hoo sisse.
31.03 JÄRGMISEKS LETTERMAN
"August and Everything After" on nende debüütalbum.
Uskuge mind, kui teil seda pole,
siis on teiega midagi valesti.
Kaks järgmist nädalat pärast SNLi
olid esimesed šõud peaesinejatena.
Need paar nädalat olid parim tuur üldse,
sest võisime laval kõike teha.
See periood oli hullumeelselt sürrealistlik.
Olime Sacramentos bussis, kuulasime raadiot,
ja siis tuli raadiost meie lugu.
Me hullusime.
Me rühkisime edasi.
See oli suurepärane aeg elus,
kui meist sai suur bänd.
See oli hull aeg.
See oli ebastabiilne, aga põnev.
Adamiga laval olla oli vaimustav,
sest ma pole kunagi ligilähedaseltki
musitseerinud Adami-sugusega.
Mõnel inimestel on see, mõnel pole.
Adamil oli see.
Me saime aina suuremaks
ja nüüd soojendame The Stonesi.
Kasvades ei unistata soojendaja rollist.
Unistad muusiku või laulukirjutaja rollist.
Ütlen siiski seda.
See, mida Mick Jagger 20-aastaselt tegi,
pani mind klaveri tagant püsti tõusma
ja lauljaks hakkama, tõusma ja laulma.
"August and Everything After" ilmus 1993. aastal, nii et olin 17.
Teadsin bändidest Nirvanat, Pearl Jami
ja Soundi. Puha grunge.
Aga sellel oli eksootiline, kõrbelik,
avatud vabaduse vaim, mis 17-aastastele tundus:
"Vau, kuidas sellesse olekusse jõuda?"
Ma ei arva, et mõistsime toona
Adami igapäevaseid piinu või muud.
See lihtsalt kõlas vaba vaimu lendamisena.
Ma näen selle albumi
"August and Everything After" kaant nii selgelt,
see oli osa alternatiivroki mosaiigist.
See tundus kohe oluline ja kohe väga suur.
Tüüpiline torssis, kirjanduslik, päevikut pidav teismeline,
see on täpselt sinu teema.
DAVID BRYSONI 1994 TUURIPÄEVIK
Tulime Euroopasse ja Rolling Stone oli otsustanud
meid kaanele panna.
Olin selle suhtes kahtlev,
sest muidugi peab Rolling Stone'i kaanele minema.
Aga ma pidin mõtlema oma elule
pärast seda, ja kui palju see muutub.
Sest ma olin väga häbelik.
Sain ülesandeks minna Pariisi
ning teha neist kaanelugu, kuna asi oli plahvatamas.
AJAKIRJANIK
Arvan, et armusin plaati
öisel lennul Pariisi.
Ma ei saanud magada
ja kuulasin seda ikka ja jälle.
Siis album tabaski mind sügavalt.
Minust sai haruldane kriitik, kes armastas Counting Crowsi
ja armastab siiani.
Praegu on seda raske kirjeldada,
aga ajakirjakioskid olid kõikjal
ja Rolling Stone oli kõige ees ning riiulid olid neid täis.
Su nägu igal tänavanurgal,
igas lennujaamas, bussijaamas...
Kõikjal. Anonüümsus on kuradi kadunud.
Ma pidin mõtlema reaalsetele tagajärgedele,
kui sellega nõustun, ehkki keelduda ei saanud.
Kogu fotoseanss Pariisis oli kasutu.
Nägin välja nagu eesel. Olin nii mossis.
Kõik olid ka üksteise peale vihased. Vihma sadas.
Ilm oli kuradi jube ja midagi ei õnnestunud.
Kohutav. Kõik on mustvalge ja me oleme...
Kurat, see on rock'n'roll.
Mustvalged masendunud tüübid on just see, mida teoreetiliselt tahad.
Oleme sünged ja kurvad inimesed.
Need on väga halvad ja kõlbmatud.
Need on nagu nali masendusest,
nagu bändi paroodia.
Minu mäletamist mööda oli meil imeline päev,
jalutasime lihtsalt Pariisis ringi.
Ja kui me hotelli tagasi jõudsime,
istusime fuajees,
ja siis sai Adam vist kõne.
Naine vastuvõtulauas küsis:
"Kas siin on Adam Duritz?
Kas saate telefonile tulla?"
See oli Gary Gersh.
Ta oli Capitoli president,
kes lahkus enne, kui lõpetasime plaadi miksimise,
aga olin talle ikka nagu väike vend
ja tema teine väike vend oli Kurt Cobain.
UUDISED
Tere, Kurt Loder MTV Newsist.
Nirvana liider Kurt Cobain,
erakordselt andekas laulja, laulukirjutaja ja kitarrist,
leiti reede hommikul Seattle'is surnuna,
tegu oli enesetapuga.
SEATTLE, WASHINGTON 8. APRILL 1994
See oli suur ja kohutav hetk,
tema jaoks rohkem kui kellelegi meist,
sest ta tundis Kurti isiklikult.
Mina olin lihtsalt fänn. Olin lähedal olnud, aga ei tundnud teda.
Ta oli Kurt Cobaini surmast väga löödud
ja arvan, et see hirmutas teda väga.
Meil oli sarnaseid raskusi,
aga ma ei tule sellega hästi toime.
Sellepärast oligi see nii hirmutav,
sest mina teadsin... Teised ei teadnud,
aga mina teadsin oma tõsisest vaimuhaigusest, ja et asi on halb.
Võtan ravimeid, mis on mõeldud...
Ma ei arva, et olen bipolaarne,
aga mul ravitakse bipolaarsust
ja see oli hirmutav.
Tal ei olnud uimastiprobleeme.
Ta ei joonud palju, ei tarvitanud uimasteid.
Ma olin rohkem mures, et ta lihtsalt loobub.
Adam üritas tõmmata pidurit
meid ümbritsevale elevusele.
Seda ei peatanud.
Esimene plaat oli üliedukas.
Hoogu ei saa maha võtta, kui rahvas seda ahnelt neelab.
Aga Adam tahtis kõike aeglustada.
Edu on saabunud.
Kas arvate, et teile antakse aega
areneda omas tempos?
Kas teil endil on kannatust?
-Ei. -Ei?
Ma arvan, et juba on hilja.
Tempo on kiiremaks läinud?
Jah, tempo on viimasel ajal natuke liiga kiire.
Minu jaoks.
Kas sul on võimalik aeg maha võtta Ameerikasse naastes?
-Ei. -Ei.
Euroopast tulles ja New Orleansi jõudes
läksin festivalile,
mida peeti laadaplatsil, ja jäin rahvasumma.
Mul polnud aimugi, mis toimub, aga järsku...
Tohutu hulk inimesi piiras mind sisse.
Olin olnud välismaal, kui see kõik juhtus.
Ma ei saanud aru, et see oli nii kaugele läinud.
Nüüd oli see hullus.
Aga suve kummalisim asi oli,
et indie-rock'i šõudel mindi üle
maniakaalsetele šõudele,
kus kõik tahtsid ainult "Mr. Jonesi" kuulda.
See oli vist Greek Theateris.
Ta ütles: "Tule minuga lavale."
LAVA
Läksime lavale, tuled kustusid ja see heli...
Olen kogu täiskasvanuelu laval olnud,
aga mitte sellise massi ees ega tundega, et lavale astudes
oleks justkui lainega pihta saanud.
Ma ei suuda seda isegi kirjeldada.
Müra oli nii tohutu
ja see ootuse tunne,
mis kõik korraga su poole sööstis.
Ma mõtlesin: "Sellepärast...
ta tegelikult ju maadlebki."
Kuulasin "August and Everything Afterit".
GOLDEN STATE WARRIORSI PEATREENER
Sellest sai automaatselt kohe, kui kuulsin, mu lemmik.
Elasin Bay piirkonnas,
nii meist said üsna lähedased sõbrad.
Avan, et meil on Adamiga sarnane loomus, pigem vaikne ja häbelik,
aga teeme midagi sellist, kus esined tuhandete inimeste ees.
See on veider asi, millega leppida, kui inimesed hakkavad sind ära tundma.
Ühest küljest on see väga meelitav.
Teisest küljest... Hindad oma privaatsust
ja tunned end veidi ebakindlalt.
Võime selles tasakaalu leida
ja tuntusega tegelemine on veider tunne.
Mul oli bänd Chainsaw Kittens.
Ma teadsin teda,
sest polnud võimalik mitte teada.
Nägin kõrvalt,
kuidas neid tohutult üleeksponeeriti.
Võisime lihtsalt jalutada,
kui suvaline tüüp astub ligi:
"Sa oled see tüüp!"
Ise täpselt ei tea, mis on bändi nimi
või kes ta on, ainult et ta on see tüüp,
keda nad olid telekas näinud.
Paar kvartalit hotellist oli kino.
Istusin maha. Saalis polnud kedagi teist.
Tagumine uks avanes.
Tüüp kõndis minu reani,
istus otse mu kõrvale ja küsis:
"Sa oled see Counting Crowsi mees?"
Ütlesin: "Jah."
Ta küsis: "Kas võin siin istuda?"
Vastasin: "Ma püüan veeta pärastlõunat.
Natuke aega iseendale."
"Olgu, mees." Tõusis püsti ja läks ära.
Pool tundi hiljem avanes tagumine uks uuesti.
Mees tuleb mööda käiku.
Ütlen: "Äkki jätaks rahule?"
Aga see pole tema.
See oli keegi puhvetist.
Ütleb: "Ei tea, milles asi,
aga fuajees on keegi,
kes on viimased 30-40 minutit
kõigile helistanud ja rääkinud, et oled siin.
Ukse taga on umbes 200 inimest."
Ütlesin: "Sa teed nalja."
Ta vastas: "Tahad välja hiilida, seal all on väljapääs."
Lähen välja, hiilin mööda põiktänavat,
lähen tänavat mööda edasi,
kui kuulen seda tüüpi karjumas, pidin jooksma hakkama.
See tohutu mass rahvast
jälitas mind hotelli juurde.
Ja see hirmutas mind.
Nagu ärkaks ühel hommikul Marsil.
Kulub aega gravitatsiooniga harjumiseks.
Kuulsin teda kõige üle kurtmas.
Mõtlesin: "Sul läheb ju hästi.
Milles probleem?" Kohtusin Adamiga lõunal.
Istume lauas. Mina, tema
ning veel paar sõpra
ja siis tuleb 6-aastane tüdruk:
"Vabandust, palun autogrammi?"
Ta sirutab käe selle poole, mis tüdrukul on,
ja äkki tüdruku ema hüppab
põõsa tagant välja, lükkab lapse eemale.
"Issand, ma olen nii suur fänn, kas saaksin pilti teha?"
See oli nagu: "Appikene".
Sel hetkel taipasin: "Ahaa.
Olgu, see on palju hullem,
kui oskasin arvata."
Algusaegadel oli ta rastadega
väga äratuntav.
"Mr. Jonesi" video edu oli tohutu ja tegi temast
superkuulsa inimese.
Ta ei saanud kuhugi minna, nii et teda ära ei tuntaks.
Arvan, et meie kogemus oli täiesti erinev.
Olen väikeliiga treener ja tüüp bändist.
Ma polnud... Ma pole siiani kuulus.
Olen lihtsalt kuulsas bändis.
Kuulsusega maadlemine
ja kolm aastat järjest tuuril olemine,
nullist kolme aastani,
mis oli meie jaoks suurepärane.
Ta oli veendunud, et meist ei saa ainult raadiobändi.
Oleme bänd, keda saab live'is näha.
Aga kolm aastat üsna pidevalt tuuritada,
see ajab sul pea sassi.
Reisimine moonutab reaalsust.
Enam ei saa aru, mis on päris.
Kõik on reisil veidi segaduses.
Sa ei tea, kus oled, mis päev on.
Ärkad iga päev erinevas voodis ja see on nagu teine planeet.
Avastad, et kõik su mälestused
on lahti ühendatud ja see, mis juhtus
kuu aega tagasi, tundub olnud paar päeva tagasi. Mis juhtus
mõni päev tagasi tundub...
Millal? Nädalaid tagasi.
Oled täiesti segaduses.
Su elus pole midagi püsivat
peale šõu, mis liikvel hoiab.
Tuuril on raske olla.
Oli aeg, mil inimesed tahtsid kuulda ainult hitte
ja nad polnud isegi muusikafännid.
Nad lihtsalt tahavad, et kontsert kõlaks nagu raadiost.
Kontserdile minnes tahad kuulda lugu,
nagu see kõlab su peas.
Tahad, et nad mängiksid hitte
täpselt sellisena, nagu need on, nagu neid armastad.
Adam Duritz ei tee seda.
Ta tegi mu üle nalja.
"Pantera Sarah" sai alguse solvanguna.
ENDINE KLUBIPROMOOTOR
-Ta pilkas mu metal'i-lembust. -Ei mäleta.
Mina vist panin selle nime.
Adam ütles: "Oh, Pantera."
Vastasin: "Jah, armastan Panterat."
Tema: "Armastad heavy metal'it?"
Vastasin: "Vähemalt andsid nad kuradi hea lavašõu.
Mitte nagu sina."
Ma ei teadnud seda. Ei mäleta.
"Lahkusin Milwaukees pärast nelja lugu."
Esimene asi, mida ütlesin, kui kohtusime.
Ta oli nagu: "Mida?"
Ütlesin: "Eagles Ballroom, sa sakkisid.
Läksin oma tüdrukuga minema."
Ta vastas: "Mäletan seda šõud."
See oli sel suvel, kui ma olin...
Kui õhtul lavale jõudsin, olin ma nii vihane.
Publik oli soojendusbändide vastu kohutav.
Täiesti kohutav.
Hoolivad ainult meist ja "Mr. Jonesist"
ja vilistavad teistele bändidele.
Mõned neist olid minu sõbrad,
teised aga mu iidolid, nagu näiteks Alex.
Soojendajaks oli Alex Chilton.
ALEX CHILTON CLEVELANDIS
Keegi ei teadnud teda.
Milwaukee publik pole eriti leebe.
Kui Adam lavale tuli, oli ta vihane.
Sõber vilistati maha. Ta oli selle kohtlemise pärast vihane.
Vaatasin oma tüdruksõpra
pärast esimesi vihaga lauldud lugusid
ja mõtlesin: "Ei taha, et see rikuks mu armastust
Counting Crowsi muusika vastu. Lähme ära."
See suvetuuri kogemus tegi lavale minemise väga raskeks.
Ja sain väikese närvivapustuse.
Pidime mõned šõud tuuri lõpus tühistama.
Ta oli väga habras. Ega olnud mingil moel
valmis selleks, mis juhtus.
TUURIMÄNEDŽER
Juhtus see, et tuli tohutut kiitust
ja palju hirmsat väärkohtlemist.
Ma ei tea kedagi, kes suudaks seda taluda.
Tekkis õigustatud tagasilöök.
Naljakas on see, et esimese nelja
või viie kuu jooksul olid arvustused uskumatud.
Kõik ütlesid:
"Avastasin fantastilise bändi."
Aga olukord muutus kiiresti vastupidiseks.
Counting Crowsi eriti ei armastatud San Franciscos.
San Francisco on väga muutliku meelega.
Nad on kitsarinnalised lahedusest arusaamisel.
Tol ajal tähendas lahedus, et kõlasid nagu Stooges
või Butthole Surfers või midagi sellist.
Kõik veidigi kommertsliku hõnguga
või kui keegi viisi pidas, ei olnud lahe.
Nii et kui Counting Crows edukaks sai,
siis San Franciscos teda lausa jälestati.
Üks tüüp tuli minu juurde ja ütles: "Mees, sul on nii vedanud."
Ütlesin: "Aitäh." Ta jätkas:
"Sul on vedanud, sest olete jubedad.
Olete nii edukad,
ja teist paremad ei ole.
See on lihtsalt... Kas ei tundu veider
olla vilets ja nii kuulus?"
Ma mõtlesin ainult:
"Kes tuleb võhivõõra juurde ja ütleb sellist?"
Jah, saadki nahutada.
Inimesed loopisid mind kividega selle pärast, kuidas riietusin.
Inimesed on mulle öelnud, et peaksin tagasi astuma,
saatnud mulle e-kirju:
"Kust ta e-posti aadressi sai?"
See on osa sellest.
Pead kuidagi leidma tasakaalu
kriitika ja oma elatava elu vahel.
Meil oli maja Põhja-Berkeleys.
Ühel hetkel tundus, et meie tänaval on igal õhtul pidu.
Nagu oleks see muutunud peoplatsiks.
Aga polnudki tänavapidu,
vaid mingid noored olid end meie murule seadnud.
Nad lihtsalt kolisid meie murule ja seal nad siis elasid.
Selleks, et näeksid meid akendest.
Osutasid meile läbi akende.
Hakkasin paanikahooge saama:
"Ma ei saa siin midagi teha. Ma ei tea, kuhu minna.
Kuhu ei läheks, on sama probleem."
Hakkad kõigist hoiduma, kui inimesed sulle nii lähenevad.
Olin põhimõtteliselt erakuks muutumas.
Ühel päeval sain kõne. Helistasid Sal Jenco
ja Johnny Depp Viper Roomist,
VIPER ROOMI KAASOMANIKUD
Küsisid: "Kuidas läheb?" Vastasin: "Kõik on hästi."
Nad küsisid: "Mis viga?" See oli vist üsna selge.
Ma rääkisin neile. Nad ütlesid: "Oota."
Pomisesid midagi ja panid mu ootele.
Ja siis ütlesid: "Kuule,
saime sulle toa The Bel Age'is, mis on hotell Viperi taga.
Saime koha seitsmesele lennule,
Oaklandist Burbanki. Täna õhtul on pidu.
Kate Mossi 21. sünnipäev.
Tule kohale, pead sealt ära saama.
Pead sealt kohe ära saama."
Nii ma läksin.
Esimesel õhtul, Kate Mossi peol,
supermodellide ajastu haripunktis,
kus kõik olid kohal, ühes toas,
seda oli veider näha.
Nagu kõnniks kunstimuuseumis,
näed äkitselt "American Gothicut",
siis hakkad trepist üles minema ja mademel
on Georgia O’Keeffe’i "Clouds", mis on väga kuulus
ja see on otse su ees.
Oled äkki sellisel peol, kui kodus on olnud kohutav nädal,
ning seal on Elle Macpherson ja kõik kuulsad modellid,
kes üldse olemas on.
Muide, saa tuttavaks William Burroughsiga.
Saa tuttavaks Tom Petty ja Billy Gibbonsiga.
Sest kõik on koos siin väikeses ruumis,
klubihoones, mille Johnny ja Sal rajasid.
LA oli tõeline pelgupaik.
Tol ajal tundus mulle maagilisena.
Nagu kogu linn oleks täis unistajaid.
Olgu nende unistused
pinnapealsed või sügavad, kunstilised või mitte.
Nad ei tahtnud teha seda, mida teised.
Nad tahtsid ise midagi luua.
Tantsijad, skulptorid, kunstnikud, modellid,
näitlejad, kirjanikud, režissöörid, muusikud.
Christina Applegate ostis mulle jõuludeks Nikoni,
arvan, et aastal 1993 või 1994.
Nii et tegin pilte,
sest fotokaid ei lubatud Viper Roomi.
Netti ega mobiile polnud.
ENDINE VIPER ROOMI MÄNEDŽER
Sain juhatajana võtta Nikoni baari,
nii et mul on palju fotosid.
Mul oli alati kaasas väike Olympuse fotokas,
mis mahtus mulle tagataskusse.
FOTOGRAAF
See polnud mingi suur idee,
vaid teadsin, et mul on kuradi ägedad sõbrad.
Ja ma ei tahtnud seda unustada.
Olin Instagram enne Instagrami.
Kuna tegin pilte, läksin 20...
Sunsetil sai 23 minutiga fotod ilmutatud.
Oh, kuidas aitasin neil äri teha.
Tegin tavaliselt kaks või kolm koopiat,
sest andsin koopiad neile, kes fotodel olid,
panin albumisse ja võtsin kaasa järgmisel õhtul,
mida korraldasin ja need käisid ringi.
Olin ainus... välja arvatud mõnikord Randall.
Lubasin Randallil vahel pilte teha,
sest teadsin, et ta ei müü neid tabloididele.
Kui Adamiga ringi kolasime,
olin seal ainus kaamera.
Kui mina pilti ei teinud,
jäi see ainult sinu mälestusse.
Just see teeb need nii eriliseks.
Ütlen ikka, et see oli viimane hea aeg,
sest siis oli veel ilu selles võimaluses...
end ära peita.
Elasin Christina Applegate'i majas
ja ta kavatses veel ühe välja üürida.
Nii et ütlesin Adamile:
"Christinal on maja üürile anda."
Mäletan, kui sõitsime läbi Laurel Canyoni:
"Jäta tee meelde, sest see saab olema
nüüdsest sinu kodutee."
Järgmiseks ta koliski keelatud LAsse,
kust kõik halvad asjad tulid.
Kogu jama tuleb LAst.
Kui oled üles kasvanud Bay Areas,
eriti Berkeleys, siis:
"Jumal, see on kogu jama allikas."
Kes nii mõtlevad, pole kunagi LAs käinud, aga olgu.
Peale Randalli olid ainsad, keda LA-s tundsin, Viper Roomi töötajad.
Tundsin Sali, olin kohtunud Johnny,
Shannoni ja mõne töötajaga. Nad olid ainsad, keda tundsin,
ja seetõttu ainult seal olingi.
Tean, et paljud pole minuga nõus,
aga seal oli midagi väga väikest, nagu Cheers,
väikese baari vaib suurte šõudega.
Jah, Smashing Pumpkins või Oasis või kes iganes,
aga kes käisid seal viis-kuus õhtut nädalas,
olid nagu perekond.
See oli nagu turvavõrk inimestele,
kes seal aega veetsid, ja Adam oli üks neist.
Shannon ütles: "Pean tualetti minema.
Kassat tunned?" Ütlesin: "Jah, muidugi."
Ütles: "Teeksid seda?"
Niisiis olin baarmen ja olin kassas,
ja siis nii iga päev.
Ainus koht, kus mul mugav oli.
Õpetasin talle baaritööd,
ta oli selles väga hea, näiteks:
"Jootraha pole mulle, see on talle."
Ta sai suhelda tüdrukutega ja rahvaga,
mina sain sõpradega pidutseda
ja teenida palju raha. Arvan ka,
et kuna ta sai inimestega rääkida, ilma et:
"Counting Crowsi tüüp üritab suhelda", vaid hoopis: "Mida jood?"
Rumm kokaga? Kaheksa dollarit."
Ta sai suhelda, mitte olla selles oma nahas.
Mäletan kedagi ütlemas:
"Ta näeb välja nagu see Counting Crowsi laulja."
Inimesed ei uskunud, et tüüp Rolling Stone'i kaanelt
valab neile õlut.
Võtsime palju aega maha.
Mäletan, et helistasin Adamile San Franciscost ja küsisin:
"Tahad kokku saada ja kirjutada? Võiksime kohtuda ja kirjutada."
Ta vastas: "Ma ei ole praegu bändis."
Teadsime, et tal oli raskusi.
Me tegelikult mõtlesime, kas teeme üldse teise plaadi,
sest tundus, et ta on valmis loobuma.
Minu peas keerles mõte:
"Kas on parem siia jõuda
ja siis... see lõpeb,
või oleks olnud parem siia üldse mitte jõuda,
et mitte teada, mis tunne see on," saate aru?
Ei tea, kui tõsi,
aga lugesin, et Adam läks baari tööle
pärast esimest albumit,
ja hoian seda alati meeles.
Pärast kõike, mida teeme, püüan midagi sarnast teha.
Näen, et ta püüab jalad maas hoida.
See tähendab, et ta üritab hoida meeles:
"Pean tegema ka normaalseid asju,
et osata laulda asjadest, mida teised läbi elavad."
See inspireeris väga. On see tõsi?
Jah, see on tõsi. Ta läks baarmeniks Viper Roomi.
Olgu, Viper Roomi.
Ehk mitte nii "jalgu maas hoidev" kui Des Moinesi lennujaama ootesaal.
Ma pole kunagi olnud osav... Ma ei oska endiselt inimestega suhelda.
Aga see ei olnud nii oluline, sest LAs tuldi ise minuga rääkima.
Need polnud lihtsalt fännid.
Nad käitusid täiesti normaalselt, sest kõik olid kuulsad.
Kui olingi kuulus, kelle asi?
Seal on Jack Nicholson. Kes sinust hoolib?
Sõin ühel õhtul Allen Ginsbergiga Mehhiko toitu.
Vaatasime koos Adam Anti.
Mida veel elult tahta?
Kui olin veidi taastunud,
ja mul oli vaja aega taastumiseks,
oli see maagiline ja andis mulle maailma, millest kirjutada,
mis oli kuradi põnev.
Ma ei suutnud ära oodata, et plaati teha.
Olin elanud täiesti teistsugust elu
sel aastal kui kunagi varem. Olin olnud turneel.
Olin tuuritanud maailmas.
Olin rokkstaar. Siis kolisin Hollywoodi.
Kohtasin tõeliselt lahedaid inimesi.
Ja ma tahtsin sellest kirjutada.
Ja mõtlesin...
"Ma teen kuradi parima rock'n'roll'i albumi."
On raske ette kujutada survet, mis tekib,
kui tundmatu bändina müüakse seitse miljonit eksemplari
esimest plaati ilma pingutuseta.
Sa ei tea, et see juhtub.
Siis see juhtub ja kõik ütlevad: "Tee uuesti."
Seekord on meil vana 1930. aasta Edwardi-ajastu stiilis mõis
üleval Griffith Parkis.
Kuidas erineb siia kolimine?
Annab see teistsuguse kõla?
Mahume kõik ühte tuppa. Kõik kajab.
Mõtlesime, et ruumi energia aitab.
Ei tea, kas aitab, aga see annab unikaalse heli.
Ei tea, kas kõlab hästi.
-Aga kõlab unikaalselt. -Just.
Sisse astudes on suur vestibüül
suure trepiga, mis läks otse üles,
selline klassikaline trepp.
Kogu elutoa alast paremal sai bändi mänguruum,
muusikatuba.
Ma läksin ja ostsin kõik.
Mikrofonikaablid, mikrofonid, kassettmakid,
kõrvaklapisüsteemid ja hunniku muid asju.
See on mu sõber Jane Pratt.
Ta oli ajakirja Sassy toimetaja, sest ta on väga nipsakas.
See oli Sassy ja Jane'i vahepeal.
ASUTAJA/TOIMETAJA
Tegin ka palju teletööd.
-See oli Jim Morrisoni klaver. -Pole võimalik.
On küll.
Üürileandja jättis selle majja.
Ma teadsin bändi
sellest ajast, kui käisin hilisõhtuti Adami juures,
kui ta ei saanud magada, jõime õlut ja vaatasime telekat.
Sita heliga.
Peabki nii kõlama ja kõlabki.
-Väga hea. -Jah.
Mõtlesime produtsentidele.
Mul oli teistsuguse tunnetuse idee
ja mõtlesin kohe Gil Nortonile.
Kas jätkame refrääniga
või jääb nii, nagu tegid?
Ta on töötanud Pixiesiga albumil "Doolittle",
mis on uskumatu plaat.
See oli tahtlikult rohkem rokilik
Plaadifirmaga suheldes tundus, et kõik peale Tony Bergi tahavad
uut "August and Everything Afterit", aga läksime teises suunas.
Ei tahtnud jälle "After Augustit" teha.
Tony?
Arvan, et Adam näeb plaadi tegemist
võimalusena ennast väljendada.
ENDINE GEFFENI A&R JUHT
See on sageli midagi, mida on raske sõnadesse panna.
See on sisetunne.
Teate mis? Nii peabki olema.
See ongi kogu asja mõte.
Kui orel alustab, mine kaasa.
Soolo?
Jah, kui orel alustab, mine kaasa.
Lihtsalt... Vaatame, kes võidab.
Adam tahtis, et teine album oleks veidi raskem
ja ta tahtis soolokitarristi,
sest olla seal täiesti üksi,
ilma milletagi, millele toetuda,
oli temasuguse laulja jaoks
ilmselt rohkem, kui ta tahtis.
Saad niigi kogu tähelepanu.
Hea, kui keegi on sul vastas.
Ma elasin põhjas oma keskkooliaegse sõbra juures.
Logelesin, vaatasin OJ kohtuprotsessi
ja see kutt küsis pidevalt küsimusi.
Olime umbes kolm aastat tuuril olnud, mõtlesin, et pean siit kaduma.
Adam ütles: "Tule siia."
-Kas Dave on siin? -Jah.
-Dave on siin. Dan?
Jah.
-Charlie? -Kõik on siin.
-Jah. -Matt?
-Jah! -Võta bass
Kus on Charlie?
-Jou! -Lähme.
Ma polnud kunagi stuudios olnud. Olin teinud mõne salvestuse sõpradega,
mõned isegi elutoas.
See oli mu esimene plaat,
ja teadsin, et sellest kuuldakse.
Üritasin end kokku võtta
ja sellega hakkama saada.
Mine persse, Hollywood!
Dave Brysoni rütmikitarr
on silmapaistvaim pill esimesel albumil.
Teisel albumil kuuled ka Dani ja Immyt.
Charlie pidev kohalolek
tasakaalustab kõike sujuvalt.
Tavaliselt tuleb Adam lauluga ja bänd teeb sellega palju tööd.
Siis tuleb Adam õhtul või järgmisel päeval ja ütleb,
et oleme kohutavad muusikud ja peaksime loobuma.
Töötame edasi ja lõpuks ta ikka armastab ta meid.
Kõik Adami armastuse nimel.
Oled vallandatud.
Vallandatud. Kõik on läbi. Olen bändist väljas.
Kui kohtad artisti, tõelist artisti,
kedagi, kes tahab vaheldust tuua,
kes tahab esitada väljakutse kuulajale
või autoriteediga inimestele.
Adam teeb seda väga hästi.
Ta teeb seda kunstniku moel.
See pole häiriv. See on väljendusrikas.
"Catapult" alustab sõnadega,
et mind saadeti just karjudes stratosfääri
ja siis kukkusin ma alla ja pean mõtlema, kuidas sellega toime tulla.
"Recovering the Satellites",
mis räägib enda kokku võtmisest
pärast taevast alla kukkumist.
Oleme Adamiga elanud mingit veidrat...
KIRJANIK
...ristuvate teedega elu, mis viis
ta käimiseni pooleteise "Sõprade" näitlejaga.
Mina kirjutasin kaks raamatut "Sõpradest" ja esimese kaaneloo
"Sõpradest" Rolling Stone'ile.
Adam on omamoodi kena mees.
Ta on küll natuke sookolli vaibiga,
aga... aga mees, kes oskab selliseid laule kirjutada.
Käiksin temaga, kui oleksin näitlejanna.
Kui Anistoniga kohtusin,
valetasid mu sõbrad mulle ja tema sõbrad talle.
Mõlemale öeldi, et oleme üksteisest huvitatud.
Ma ei teadnud temast midagi.
Ma olin õhtuti hõivatud.
Neljapäeva õhtul kell kaheksa
ma ei vaata telekat, ma olen laval.
Hull oli see, et see oli 90ndatel
kuulsuse ja projitseerimise epitsenter.
Kõik tuttavad küsisid minult esimese hooaja ajal,
kui "Sõpradest" kirjutasin, kas Aniston on vallaline.
Nad arvasid, et neil on võimalus, sest telestaaridel on see väärtus.
Nad tulevad su koju ja mõtled:
"Nad on ju täpselt nagu mu sõbrad."
Valmistusime plaadisalvestuseks,
esinesime Viper Roomis
ja töötasime materjaliga.
Jen tuli esinemisele. Ta on lahe,
ta on tark, väga vaimukas, ilus.
Olin võlutud. Mina vist meeldisin talle ka.
Ta käis kohtamas näitlejannadega,
kellega kõik rokikriitikud ise käia tahtsid.
Ta astus otse kaasaega,
kui kuulsuste ajastu on plahvatamas.
See oli täpselt see hetk,
kui Rolling Stone justkui konkureeris
tabloididega, sellise popkuulsuste maailmaga.
Ta ajas kõik marru.
Olin siin koos Jeni ja Adamiga ja me läksime ära.
Adami auto oli teisel pool tänavat ja rahvamass
paparatsode ja kaameratega oli kohutav.
Kurt Cobain ju ei sattunud
"Sabrina, teismelise nõia" osatäitjate sekka ega käinud nendega kohtamas.
Arvan, et see andis talle ehk miinuseid kirikus,
mis oli trendikate alternatiivsete tüüpide jaoks.
See pole tegelikult kellegi asi.
Nende aastate jooksul,
kui veetsin Adamiga palju aega koos,
oli ta sügavalt armunud neli-viis korda.
Ta armus väga kiiresti.
NÄITLEJA
Mu mälestused Adamist on 98% platoonilised,
võib-olla 98,6%.
Mõnest tüdrukust oleks ta küll võinud loobuda.
Ma oleksin sellest nimekirjast
nii mõnegi rõõmuga maha tõmmanud.
Siin on tänane kava.
Kui tegime oma teist plaati
"Recovering the Satellites", käis ta Courtney Coxiga.
Ta veetis meiega aega
või oli bussis.
Ta on mu küüsi lakkinud.
Plaadil on tema kohta
mitmeid vihjeid. Tema on "Monkey".
Tüdruk, keda ta näeb teisel pool palatit "Long Decemberis", on Courtney.
Plaat on selle suhtega väga seotud.
Suhe polnud just kõige tervislikum,
sest Adam ise polnud sel hetkel kuigi terve.
Courtney oli ilmselt mu pikim suhe,
kuigi ma ei tea... tegelikult,
kas olime suurema osa suhtest koos.
Me olime väga erinevad inimesed.
Ja... oli hetki,
mis olid tõeliselt imelised.
Aga oli hetki, kui oli väga raske.
Me lihtsalt polnud samal lainepikkusel.
Mõistan. On raske vastu seista kuulsuse kiusatusele,
aga see võib olla ka üsna hävitav.
Ta mõistis mingil hetkel, et on muutumas,
või vähemalt flirdib sellega, et muutub klišeeks.
Hoia oma eraelu privaatsena.
Hoia oma avalikku kuvandit tööks.
See aitab sind kaitsta
väga valusate või väga isiklike asjade eest.
"VH1 Storytellers" on nagu õde,
"MTV Unpluggedi" ekvivalent.
"Storytellersi" eripära oli see, et jutustaja
pidi selgitama, millest lugu räägib.
Mõnikord arvan, et sellised laulud võivad olla veidi banaalsed.
Tundub, et igaüks, kellel on oluline plaat,
kirjutab laulu sellest, kui raske tal on,
ja arvan, et mõnikord on veidi raske
panna inimesi kaasa tundma,
sest kõlab nagu: "Ta on kuulus, vaene jobu."
See on veider asi. Äkitselt on kogu maailm teistsugune.
Inimesed vaatavad sind teisiti, kohtlevad teisiti.
Ma kohanesin, aga oli periood,
kui mul oli tõesti raske.
Püüdsime neid laule täielikult
ümber teha ja ümber kirjutada.
Võtame loo "Have You Seen Me Lately?",
mis plaadil kõlab eriti rokilikult.
Kitarr kõlab, klaver mängib... ja see on lihtsalt...
Kui laul lahti võtta, paljastada sõnad,
vundament ja kogu laulu olemasolu põhjus.
Pole enam valju elektrikitarri,
mis juhib tähelepanu kõrvale sellelt, et lugu räägib
õnnetust elust, rokkstaariks olemisest
sinu jaoks, just praegu.
"Have You Seen Me Lately?" on vihane.
See oli esimene kord elus, kui kogesin
olemist mitmes kohas korraga.
Sa elad oma elu
ja siis kujuteldavat versiooni endast inimeste kujutluses
ning elad raadios.
"Have You Seen Me Lately?" räägib suhtest kuulsusega
ja inimeste suhtest sinuga läbi kuulsuse, viha ja eitamise kaudu.
Mida sa minust nüüd arvad?
Kui saatsin sind persse, mida nüüd arvad?
Sest mõte, et võiksid mulle midagi öelda, ükskõik mida, kasvõi ainult ühe asja,
mida mäletad "Have You Seen Me Latelyst?", sest ma pole enam see inimene.
"Have You Seen Me Lately?" on ennustuse,
"Mr. Jonesi" sünge ja kohutava ennustuse täitumine.
Seal on ettekuulutus ja kulminatsioon.
Jah, ma sain kuulsaks. Jah, vihkasin seda.
Jah, ma ei tunne ennast enam. Ma ei tea, kes ma olen,
ja sina ka ei tea, kes ma olen. Arvad, et tead.
Oled mind näinud ajakirjade kaantel. Oled mind näinud MTVs.
Oled mind näinud ühe või teise näitlejaga.
Arvad, et tead, kes ma olen, aga ei tea.
Ütle mulle üks asi, mida sa minust mäletad.
Meie uus album "Recovering the Satellites"
ilmub 15. oktoobril.
Kuulsite seda enne kõiki teisi.
See on lugu nimega "Walkaways".
Olin selle üle väga põnevil.
Meil on sissejuhatus.
Me pole täiesti tundmatud.
Meil on üks suurimaid albumeid maailmas viimase kolme aasta jooksul,
ja kõik kuulavad, mida järgmisena välja anname.
Kui see on hea, on kõik hästi, pigem oli tundmatus see,
mida kartsid, mitte hukkamõistu.
Ma ei muretsenud, et see ei meeldi.
Arvasin, et teeme jälle hea plaadi.
Ja tegimegi.
"August" oli väga edukas.
Ma ei tea, kui palju seda siis müüdud oli,
kuus või seitse miljonit. Mõtlesin,
et kõik plaadid müüvad seitse miljonit, selge see.
"Satellite" müüb seitse,
müüb rohkemgi, kuid ei müünud.
COUNTING CROWSI CD ON TUGEV, AGA ENESEKESKNE
Kui see ilmus, ei pööranud keegi sellele tähelepanu,
või seda eirati, neile ei meeldinud.
Ta on geniaalne artist ja samas õrn.
Väliselt jätab ta karmi mulje,
aga temaga tuleb hellalt ümber käia.
Ta on väga hea laulukirjutaja
ja väga hea laulja.
Kui ajakirjas ütled, et ta sakib, elab ta seda üle.
KUIDAS EDU RIKKUS ADAM DURITZI
Aitäh, head õhtut. Hoidke end.
Tuuril olin ma masenduses.
Arvustused tulid ja need olid kehvad.
Isegi mitte viletsad,
meist ei räägitud üldse.
Arvustused rääkisid neist, kellega ma käisin,
ja muusikat ei mainitudki.
Adam hoolis kriitikast. Ta... oli tundlik.
Ta on tundlik sitapea.
"Recovering the Satellites" sai topeltplaatina.
Vist kaks miljonit, mis on vähem kui "August and Everything After".
Aga müüa kaks miljonit plaati 1996. aastal, oma teise plaadiga...
LOETLEDES HÄDASID
...tagasilöögi keskel, keskkonnas,
kus kõik hakkavad sind vihkama,
kuna oled liiga edukas.
HALA EDU ÜLE - MILJONID PANGAS
See on isegi muljet avaldavam,
kui seitsme miljoni müümine tühja koha pealt.
Mõnele on "Recovering the Satellites" nagu teise albumi needus,
kuigi see on suurepärane album ja iseenesest väga edukas.
See on suurepärane album.
Aga tol hetkel see lihtsalt murdis mu. Nägin plaadiga tohutult vaeva.
Osa põhjusest oli mu halb tervis.
Olin omadega vaimselt sassis.
Arvasin, et see jääb viimaseks plaadiks.
Et kaotan selle lahingu millega iganes.
Ja kõik läheb allamäge.
Tal kulus aastaid oma diagnoosiga toimetulemiseks.
Ausalt öeldes arvasin, et kui peab kontserdi ära jätma...
on see äri jaoks kahjulik, aga kui see aitab
ülejäänud tuuri vastu pidada, siis olgu.
Kui peame ülejäänud tuuri ära jätma, sest sa lihtsalt ei jaksa. Ma mõistan.
Võta aeg maha, jõua selgusele.
Polnud selge, mida tema heaks täpselt teha,
kui olukord halvaks läks, ja vahel läks halvaks.
Arst saatis ta võõrutusele, et ravimitest üle saada.
Retseptiravimitest.
Ja tema ütles: "Ei," ning broneeris tuuri.
Kogu tuur läks tema ravimitest loobumise tähe all.
Ta oli peast täiesti hull, ja see oli raske.
Võitlesin tol ajal väga vaimuhaigusega.
See tiris mind alla nii tugevasti, et mul oli raske toime tulla.
Kui mu laulud millestki räägivad,
siis on see püüdest
vähemalt jätkata asjade tunnetamist,
kui kõik ümberringi julgustab olema tuim,
oma tundeid alla suruma.
Et kui seal on üks sõnum, siis just see.
Ma ei arva, et on võimalik olla õnnelik.
Ma pole kindel, et maailm sobib selleks.
Ühel hetkel, kui Los Angeleses elasin,
olin omadega täitsa sassis
ja hakkasin end lõikuma.
Halvim oli see, et end lõigates tundub see aitavat.
Jah, see vabastab osa pingest.
Peaksin siis veel lõikama, sest see ju aitab.
Mäletan, et mõtlesin selle loogika läbi
ja jõudsin järeldusele, et see pole terve loogika.
Minus oli piisavalt selgust, et mõelda:
"Tunnen, et teen midagi produktiivset, aga tegelikult mitte."
Helistasin arstile: "Mul on probleem. Just praegu."
Läksin vabatahtlikult UCLA haiglasse.
Mina läksin ja Mariah Carey tuli välja.
Uudised olid täis neid, kes Mariah Carey üle nalja tegid.
Nad ei suhtunud sellesse austuse
ega kaastundega, vaid irvitasid ta üle,
nagu ta oleks omadega segi.
See kinnitas mulle,
et ma ei räägi sellest ajakirjanduses, kuni ma...
pole selle üle kontrolli saanud.
Mind oli piisavalt mürgiga pritsitud.
Teadsin, et neile ei tohi midagi rääkida.
Varem ei saanud sellest rääkida.
Lihtsalt ei saanud.
Vaimuhaigus on siin maailmas laialt levinud ja sügaval,
sest igaüks mõtleb erinevalt.
Mida rohkem me teame, kuidas meie aju töötab,
seda parem meile.
Teadsime, et Adamil oli krooniline unetus.
Ta ei varjanud seda, kui oma vaimsest tervisest rääkis.
Ta oli valmis olema haavatav, aga tal lihtsalt polnud...
Kellelgi polnud õigeid sõnu.
Saada sellist tähelepanu nii kiiresti,
see on peaaegu nagu...
oma ajusse pommi viskamine, öeldes:
"Loodan, et kõik läheb hästi."
ADAMIL DIAGNOOSITI TEATUD TÜÜPI DISSOTSIATIIVNE HÄIRE,
MILLE ISELOOMULIKUKS TUNNUSEKS ON DEPERSONALISATSIOON.
SELLELE ON ISELOOMULIK SEOSTE KADUMINE MÕTETE,
MÄLESTUSTE, TUNNETE, KESKKONNA JA IDENTITEEDI VAHEL.
Arvan, et diagnoosi saamine aitas väga palju.
Arst ütles: "Need ravimid ei sobi sulle.
Vahetame selle välja. Tegelikult toimub see."
Lõpuks midagi, mis kokkuvõtteks sobib.
See jääb, aga tean, kuidas hingata ja mitte paanitseda.
Tean, kuidas asjadest üle saada ja saan sellega elada.
Ta pööras uue lehekülje
ja hakkas endaga tööd tegema.
Ta nägi ennast ise täiesti põhjas,
ja ronis sealt välja.
See oli parim, mida ta eales teinud on.
Kuidas ta end üles ehitas, töö, mida ta endaga tegi,
au ja kiitus talle.
Püüan sellele mitte mõelda,
ma ei mõtle sellele, kui me töötame.
Mõtlen sellele vahepeal.
See rikkus minu jaoks palju.
Sinust saab avalik nali, mida kõik teevad,
end mugavalt tundes, see pole isiklik.
"COUNTING CROWS PEAB SUREMA"
Kas teate bändi nimega Counting Crows?
Nende laulja on mingi "Adam Duritz".
See Sideshow Bobilik läbipõlenu magas 90ndate parimate naistega.
Keegi ei tee paremini mu Counting Crowsi Duritzi paroodiat,
albiino versiooni. Siin kandis.
Keegi kirjutas 2003. aastal:
"Tõdedes, et temast ei saa kunagi
saledat pinup-poissi nagu Enrique Iglesias,
on bändi liider Adam Duritz võtnud hoopis teise suuna.
Ta näeb välja nagu paljasjalgne bussijuht,
kellele on pea küljes kaheksajalg."
Mina tahaks seda šõud näha.
Eelistaksin seda Enrique Iglesiasele.
"Adam Duritzil on häälepaeltele kinnitunud toores närv."
See on positiivne.
"Kriiskav, värisev, närbuv, torkiv.
Counting Crowsi laulja pole kohanud valu, mida ei kasutaks,
avades suu ja lastes sel lennata."
Tema loeks seda halvaks arvustuseks, aga mina näen selles kirge.
Nii et persse arvustused.
See on populaarne huumor,
sinust saab pilkealune.
Ja meist sai peksukott.
Miks? Miks sa nii arvad?
Kust kurat mina tean.
See ilmselgelt ärritas paljusid inimesi.
Äkki seepärast, et saatsin perse kõik, kes tahtsid sundida meid midagi tegema.
Nali läheb liiale siis,
kui see tuleb vihast või kadedusest.
Kui see tuleb kiindumusest, siis ei saa üle piiri minna.
Kui ma kedagi armastan, kirjutan kui fänn,
või nokin nagu fänn,
siis pole viga.
Aga kui kavatsus pole hell ega sõbralik,
siis läheb nali üle piiri.
Ma võiks Adamit kogu aeg narrida.
Ta teab, et armastan teda
ja Counting Crowsi muusikat.
See on nagu Dave Matthewsi Band ilma keeruliste kitarripartiideta.
Ma päriselt armastan neid. See on parim muusika,
mida kuuled poes kell kolm öösel.
"Vaikset meest" oled näinud?
John Fordi, John Wayne'i filmi temast?
Endine poksija läheb Iirimaale,
et elada oma sünnikodus.
Ta läheb tülli ühe maaomanikuga,
kes vihastab John Wayne'i peale.
Ja ütleb oma käsilasele, väikesele ninatargale:
"Pane see nimi kirja."
Pane kirja Sean Thornton.
"Kirjutasid?" "Jah."
Nüüd tõmba see maha.
Surm talle.
Ta ütleb seda kogu aeg. "Nüüd tõmba maha."
Mis ma siis teen, kirjutan üles ja tõmban maha?
Mul on parematki teha.
Tundub ajaraiskamisena.
See on suurepärane stseen. Suurepärane film.
Mulle meeldib mängida.
Mulle meeldib seda teha.
See on ainus asi, mida mulle tõesti teha meeldib.
Varem polnud mu elus midagi peale muusika.
Nüüd on aga nii,
et ma ei ela ega sure enam selle nimel.
Mulle on väga tähtis, et saan luua ja lugusid kirjutada.
Aga ma ei sure üksinda kurvastusest
oma majas omaette, muude väljunditeta peale oma laulude.
Mul oli lihtsalt väga hirmutav dissotsiatiivne üksindus.
Ja siis olid mul laulud,
mis olid võimalus maailmaga ühenduses olla.
Kohtasin Adamit 2017. aastal.
Ta oli võluv ja veidi häbelik
ja ülimalt armas.
ADAMI PARTNER
Me sõime õhtust ja oleme sellest saadik koos olnud.
Olen Adami suhtes väga kaitsev.
Olen varem muretsenud,
et minust sõltub kellegi õnn,
aga Adam ei sõltu minust ega kellestki teisest.
Arvan, et rastapatsid olid üks asi,
millest tema puhul aru ei saadud ja mis võib-olla oli üks tegur,
mis mõjutas avalikkuse suhtumist.
Ma arvan, et oli natuke naeruvääristamist,
ja et meedial oli kinnisidee,
et see rastadega mees käib ilusa naisega.
Mis värk sellega on?
Meie suhte alguses olid tal rastad.
Mul oli tunne, et mis iganes need ka varem olid,
nüüd olid need pigem kilbi eest.
Need olid nagu barjäär,
ja kui neist läbi pääsesin
ja ta nägu nägin, ma...
Ma armastan ta nägu ja ta... Tal on ilusad silmad
ja mu lemmiknaeratus kogu maailmas.
Ma alati...
julgustasin teda õrnalt,
et äkki peaksid proovima...
rastadest loobuda.
Olin vaimustunud ja õnnelik tema pärast,
sest ta oli õnnelik.
Ta oli valmis uueks ajastuks.
Ta oli valmis olema uus versioon endast
ja ehk rohkem avatud versioon.
Ja ma olin tema pärast elevil.
Teine plaat on plaat minu jaoks.
"Recovering the Satellites", mäletan, et kuulsin seda venna toas.
Ta sai selle enne mind.
Ei teadnud, mis see on. Polnud nagu esimene.
Selle heli ei kõlanud nagu esimene.
Selle jultumus kõnetab mind ikka veel.
See paneb mind tundma,
isegi praeguses etapis noore ja muusikast vaimustununa.
Ja see on üks neist plaatidest,
mida jälle kuulan, kui seda tunnet vajan.
Laulud on võrratud
ja nad on kõik kooskõlas, alates esimesest,
kuni nendeni...
MUUSIK
...mille ta hiljuti välja andis. Ma lihtsalt ei suutnud uskuda,
et keegi suudab emotsioone nii hästi väljendada.
See muutis mu elu. Seetõttu olen laulukirjutaja.
Ma arvan, et see andis
bändile palju sisevaadet ja julgust,
et ei pea kirjutama kõige kiiremaid
ja valjemaid laule.
Pead kirjutama eristuvaid laule.
Need võivad olla vaiksed või aeglased,
need võivad olla südamlikud.
Siirus ei ole surnud.
Ausus ei tapa sind.
See ei pea olema irooniline, aga peab olema poeetiline.
Ta oli valmis olema täiesti avatud
ja end haavatavaks tegema ning rääkima, kui ebalahedana ta end tunneb,
mis oli kõige lahedam asi.
Need, kes armastasid esimest albumit,
ei ostnud "Recovering the Satellitesi",
võib-olla ostsid,
aga keegi pole kunagi lakanud armastamast tema laule.
Need pole raadiost kadunud.
Vaatame.
Salvestame "A Long Decemberi".
-Oled üksi? -Jah.
Olgu.
Oled valmis? Ja...
See on lisalugu.
Adami talent on palju olulisem
kui trendikus, mis on igapäevane.
See saadab trendikuse perse.
On palju inimesi, keda kiideti arvustustes
Adamist rohkem, aga 90ndad möödusid
ja neid ei kuula enam keegi,
neil pole kohta põlvkondade südametes.
Teades, mida nüüd tean,
ütleksin, et kuni laulad südamest ja sellest, millest tõesti laulda tahad,
pole millegi muu pärast vaja muretseda.
Igaühel on erinev reaktsioon
ja mõned, kes täna vihkavad, armastavad homme.
Parim Counting Crowsi muusika on see,
kus nad ei muretse teiste arvamuse pärast.
See lihtsalt räägib sulle tema või nende kogemusest.
See on vennas- ja sõsarkond
kummaliste inimeste vahel, kellega mul on midagi ühist.
Me võtame asjad oma elust,
ja muudame kummalisteks asjadeks,
mis riimuvad, et selgitada, mida me läbi elame.
"RECOVERING THE SATELLITES" SAI USA-S KAHEKORDSE PLAATINA
COUNTING CROWSIL ON KAHEKSA STUUDIOALBUMIT,
MAAILMAS ON MÜÜDUD ÜLE 25 MILJONI PLAADI.
NENDE VIIMANE ALBUM "BUTTER MIRACLE, THE COMPLETE SWEETS!"
JÄTKAB NENDE SIGNATUURPÄRANDIT.
Olen ikka veel muusikast sisse võetud.
See pole lihtsalt koht, kuhu lähen end väljendama.
Elan seal ja armastan seda.
Subtiitrid tõlkinud Tiina Aljas