Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
EIMĖ SKOT DIREKTORĖ
Nepaisant daugiau nei 30 metų milžiniškos sėkmės,
Counting Crows lieka
daugiausiai diskusijų kelianti grupė roko istorijoj.
Šiame filme susitelkiau
į pirmuosius du Counting Crows albumus,
nes norėjau atsekti,
kas įkvėpė tiek susižavėjimo
ir tiek priešiškumo.
Daugybė dainų yra apie sunkius
gyvenimo momentus,
bet jos beveik visada turi
ir vilties idėją.
Dažnai matau situacijas
kaip beviltiškas,
ypač, kai buvau jaunesnis.
Nes neskaitant visko,
visų sunkumų,
turėjau psichikos ligą, kuri buvo...
Nesupratau, kas tai,
nežinojau, kas yra,
tik žinojau, kad su ja sunku gyventi.
Tarsi, kaip
stumti save link daugiau vilties,
kai negali miegoti,
negali blaiviai mąstyti. O tada, staiga,
tu stovi prieš pasaulį.
Buvo nuostabu staiga turėti karjerą.
Su ja atėjo daug dalykų,
kurie buvo prakeiktai sunkūs.
Šios dainos privertė mane pasikeisti kaip žmogų.
Jos man daug reiškia.
Esu dėkingas tai grupei,
tokie atviri žodžiais, sako, ką jaučia.
Tai labai drąsu,
dėl to menininką gali apmėtyti purvais.
Jis smogė išleidęs dainą apie troškimą tapti roko žvaigžde
būtent tą akimirką roko istorijoje,
kai nederėjo pripažinti,
kad nori būti ja.
Mes prie šviesoforo,
o vaikai iš kito automobilio pradėjo rėkti:
„Counting Crows šūdas!“
Kai tampi įžymus, negali daryti to, ką darei anksčiau,
tu atsiskiri.
Jei tavo vidinis kritikas toks garsus kaip mano, kaip Adamo,
neišvengiamai pereini laikotarpius,
kai nepatinki pats sau.
Niekas tavęs neparuošia tam,
kas nutinka, kai pirmas albumas tampa milžinišku.
Ponas Džounsas. Beje, kas jis toks?
Ar kada nors sužinojom? Džeimsas Erlas Džounsas?
Aleksas Džounsas? Indiana Džounsas?
Ieškau atsakymo,
padėkit išaiškint.
Kas tas ponas Džounsas?
-Matosi batai? -Taip.
Gerai, nes jie šaunūs.
ADAMAS DURICAS COUNTING CROWS
Persikėlėm į Berklį, tada Oklandą,
tada vėl į Berklį.
Pirmas kartas grupėje,
rašiau dainas, viską tvarkiau,
o tai sunku.
Tuo metu
bandžiau sugalvoti pavadinimą.
Turėjau bloknotą su dviem stulpeliais pavadinimų,
turbūt kokių 60. Visi siaubingi.
Vienas buvo Bird Circle, kitas Monkey Garden,
o gal atvirkščiai.
Žiūrėjau Marijos Luizos Parker įrašą.
Viena seniausių draugių.
Vadinosi „Signs of Life.“
Laikotarpis buvo beprotiškas. Ką tik nusifilmavau pirmam filme.
MARIJA LUIZA PARKER AKTORĖ
Vaidina Bau Bridžesas, Vincas Donofrijus,
Kevinas Džei Okonaras.
Yra scena, kur Vincas ir Kevinas
stovi ant kalvos, svarstydami,
ką daryti su likusiu gyvenimu,
ir pakyla varnų būrys. Vincas sako...
Koks ten posakis apie varnus?
Koks posakis?
Tas, kurį sakai pamatęs varnus.
-Varnus? -Taip.
Kevinas sako: „Skaičiuoti šunis.“
Ne, ne šunys. Varnai.
Mama sakydavo: „Skaičiuoti varnus.“
Išplėšiau lapą iš bloknoto,
įmečiau į tėvų židinį,
nusprendžiau, kad tai mūsų pavadinimas.
Iš karto pasakė, kad prastas pavadinimas.
Visi prasti, kol tokie nebėra.
THE HIMALAYANS 1991 METAI
Jie grojo „Grange Hall“ Berkly,
su Adamu pradėjome ginčytis apie albumus.
Mėgau Cannes ir Captain Beefheart...
DEIVIDAS IMERGLUKAS GITARISTAS
...jis kalbėjo apie Springstyną.
Sakiau, neinu į bažnyčią,
jis klausė: „Kaip suprast?“ Sulaukiau
beldimo į buto duris
Berkly, maždaug apie 11 valandą ryto,
atidariau: „O, čia tas Adamas.“
Atėjo su krūva albumų,
Springstyno chronologišku katalogu,
naudotu, kurį ką tik nusipirko „Amoeba Records“.
Sako: „Čia tau.
Pakalbėsim vėliau.“
Pagalvojau: „Myliu šį vyrutį.“
Imerglukas tik...
DEIVIDAS BRAISONAS GITARISTAS
...„Pažiūrėsim, ar sutarsit.“
Sutarėm. Iš karto susibendravom.
Kai norėdavome ką nors įrašyti,
eidavom į Deivo studiją.
Deivas turėjo nedidelę 16 takelių įrašų studiją,
„Dancing Dog“.
Įrašų projektas virto stulbinamu demo.
Deivas patyręs inžinierius...
ČARLIS GILINGAMAS KLAVIŠININKAS
...skambėjo kaip įrašas.
Tuo metu rašėme „August“.
Na, Adamas rašė dainas,
prisidėjau, parašiau porą muzikinių dalių.
Kai sakau „mes“, iš tikrųjų turiu omenyje „jis“.
Radom vaikiną, Alaną Leonardą.
Tai buvo svarbu. Jis buvo Tomo Pečio advokatas,
atstovavo „Warner Chappell Publishing“.
„Žinoma. Atsiųskite kasetę.“
Demo turėtų turėti vieną dainą, gal dvi, daugiausia tris.
O jam nusiuntėm gal 14 ar 15 dainų.
Reakcija buvo įprasta,
kai nusiunti 15 dainų: „Kokie nevykėliai.“
Alanas sakė: „Tikiuosi, bus gerai,
nes klausysiu 30 sekundžių.“
Bet kai pradedi klausytis,
ten jau pusė pirmojo albumo.
Krūva dainų, kurių nesvarsčiau
albumui, bet jos įsimenančios,
geros dainos.
Ne 30 sekundžių iki išmetimo,
o iki skambinimo mums.
Paskambino tą pačią naktį.
„Dieve. Nekantrauju,
Noriu dirbt su jumis.
Leiskit užbaigt klausyt. Gerai, iki.“ Pypt.
Skambina. „Alanas Leonardas,
Tas advokatas. Atsiuntėt kasetę.“
„Gerai. Gerai, žinoma.“
Tas advokatas ją išdalijo įrašų kompanijų vadovams,
pradėjo ją kopijuot...
MATAS MALIS BUVĘS NARYS
...tapo daugelio mėgstamiausiu demo, cirkuliuojančiu industrijoj.
Sulaukėme pasiūlymų iš visų įrašų kompanijų.
Po to prasidėjo varžytuvės.
„Geffen“ pasiūlė visišką kūrybinę laisvę
ir didesnę autorinę išmoką.
O mes už tai išmainėme visus pinigus.
Visus.
„Geffen“ buvo Nirvana.
„Geffen“ buvo avangardas to, kas tuo metu buvo
nauja, kieta, tvirta ir svarbi muzika.
HARVILAS MUZIKOS ISTORIKAS
Jei tuo metu tau buvo, tarkime, 14 metų,
Nirvana pakeitė viską.
Vakar klausiau Poison ir Def Leppard,
o kitą dieną jau nebe.
Tada devyniasdešimtieji prasidėjo oficialiai.
Tuo metu gyvenau tėvų namuose,
daužiau jiems širdis.
Buvau pasiruošęs susirast kokį nors darbuką,
kad kaip nors išgyvenčiau.
Turėjau karjerą programinės įrangos srityje.
Norėjau būt akademikas,
dirbtinio intelekto tyrėjas.
Nuo 12 metų žinojau, kad noriu groti grupėje.
Nenutuokiau, kokia maža tikimybė, kad tau pasiseks.
O staiga sutartis su didele kompanija.
Štai mes, knygų žiurkės, kiek apkūnūs,
folkroko grupė iš Berklio kalvų.
Kaip parduosim milijonus įrašų?
Galvojau, įrašysim albumą.
Gal surengsim turą su furgonėliu,
tada grįšim namo.
Grupė išsiskirs.
Sutartis subyrės.
Yra Kojoto momentas,
kai jis skrenda,
kažkas pasako: „Tu nemoki skrist.“
Jis atsako: „Nemoku?“ Ir tada nukrenta kaip akmuo.
Jaučiau, kad galiu būt roko žvaigžde.
Galėjau tai daryt.
Kai vykom įrašinėt pirmojo albumo,
pasakiau darbe:
„Saugokit kabinetą.“ Nes maniau,
truks keturis mėnesius,
tada grįšiu į darbą.
Bet negrįžau.
Išsinuomojom namą kalvose.
Dabar ten Šveicarijos konsulatas.
Didžiulis pagrindinis kambarys,
kur galėjom įrašinėt.
T-BONE BURNETAS PRODIUSERIS
Burnetas yra puikus prodiuseris,
pasisekė, kad jį turėjom.
Pirmiausia, jo vardas T-Bone Burnetas,
tai, manau, kokie 75 procentai jo autoriteto
ir didybės.
„Mūsų prodiuseris T-Bone.“
„Taip.“
Dažnai žaisdavom pokerį. T-Bone jį dievino.
Ir ten buvo viena pirmųjų masažinių kėdžių,
kurią buvau matęs.
T-Bone visada sėdėjo toj kėdėj, nuolat kalbėjo telefonu.
„Man labai patinka, ką darot. Tęskit.
Tiesiog tęskit. Man patinka, ką darot.“
Taip, taip, taip, taip, taip.
Sakė: „Įrašėm demo, skamba kaip albumas.
Įrašykit albumą, kuris skambės kaip demo.“
Kiek kūrėme pirmąjį albumą,
tiek bandėm išsiaiškint,
kas esam.
Maniau, reikia susėst ratu,
išklausyt vieni kitų, išmokt grot kaip grupei.
Priverčiau visus...
pasikeist.
Deivas Braisonas grojo Stone Roses stiliaus gitara
su daug efektų, atsikratėm jų.
Matas grojo bosine gitara be skirsnių.
Privertėm jį pasiimti seną „Höfner“ ir seną „Vox“.
Čarlis grojo sintezatoriais,
bet pasakėm: „Ne, šiame albume tik pianinas ir B3.“
Kaip muzikantai...
Pasakysiu tiek, kad nebuvau pasirengęs.
Kai kūrėm tą pirmą albumą,
buvau mirtinai išsigandęs.
Nebuvau tikras, ar galiu duoti tai,
ko šitas albumas vertas, ko jam reikia.
Buvau tikras, kad negaliu.
Apsunkinau jų gyvenimus.
Visi nariai per to albumo kūrimą
bent kartą išėjo iš grupės.
Buvo sunku pereiti
nuo 50/50 partnerystės
prie to, kad sprendžia Adamas.
Pamenu, kai pasakė man,
kad čia nauja tvarka,
ir aš rimtai svarsčiau išeiti.
Galvojau... Ar galiu keiktis?
-Žinoma. -„Velniop tai. Velniop visa tai.“
Įsivaizduok, visą gyvenimą dirbi,
kad gautum kontraktą,
gauni jį, nes grupė puiki,
o lyderis sako: „Puiku,
bet viską darėt neteisingai,
todėl viską pakeisim.“
Galvotumėt: „Jis išprotėjęs.“
Bet po to,
kai nustojau gailėt savęs, galvojau:
„Pažiūrėkim, kur tai nuves.“
Studijoje jis dažnai
turėdavo labai tamsių epizodų.
Nemokėdavo paaiškint,
ko nori,
jam nepatikdavo, kaip skamba.
Turėjo jaustis kitaip.
Nemokėjau pasakyt,
kas ne taip.
Žinojau, ko reikia,
o man nesisekė.
Nemokau pasakyti, kaip būti
Counting Crows.
Manau, galiu tai sakyti, nes pati esu tokia pat,
kad kai jis kuria,
jis nėra pats lengviausias žmogus.
Jis siekia kažko,
kas pranoksta net jo lūkesčius.
Nori pats nustebt.
Nori, kad būtų geriau, nei pats įsivaizduoja.
Ir jis sieks to visais įmanomais būdais.
Ir tai patiks ne visiems.
Visą gyvenimą praleidau rokenrole.
Visą gyvenimą grojau grupėse.
Kaip lyderė,
turi užmegzt ryšį su grupe...
SINDĖ LOPER MUZIKANTĖ
...viskas eina per tave.
Adamas visą nerimą, kurį jautė,
išgyveno ir perkėlė į muziką.
Jam nepatinka nupoliruota muzika.
Tai gadina dainas.
Savo jausmus
ir instrumentus styguoji taip,
kad nebūtų tobula. Kad būtų tikra,
nors tai jau 109 bandymas.
Turėjo būt tikra.
Turėjo skaudėt.
Norėjau, kad „Perfect Blue Buildings“
primintų nervinį priepuolį.
Tai iš esmės tai ir patyriau.
Adamo kūryboje yra toks padrikas artumas,
atrodo, kad klausaisi,
stebi, kaip žmogus kažką narplioja.
Yra toks lyg dienoraščio,
vidinio chaoso,
terapijos jausmas,
kurį gali iš jo gauti ir kartu su juo išgyventi,
jei sugebi tai pajausti.
Dainas pradėjau rašyti maždaug 18 metų.
Jose galėjau išreikšti tai,
ko visada trūko.
Visada jaučiau, kad manyje visko daug.
Bet tai kažkaip nepasireiškia
ir nesimato kituose dalykuose,
kuriuos veikiau vaikystėj.
Tai tarsi vieta, į kurią nueinu pasikalbėti
apie tai, kas manyje vyksta.
Tarsi gyvenčiau čia, turiu vietą,
kur iš tiesų galiu išreikšti visus savo jausmus.
Dalis disociacinio elgesio yra ta,
kad gyveni truputį atsitraukęs nuo visko.
Pasaulis dažnai atrodo tarsi filmas, kurį žiūri.
Tarsi būtum
atskirtas nuo savo paties gyvenimo.
Išmokęs rašyti dainas
galėjau iš tiesų išlieti krūvą dalykų,
užuot tiesiog...
Vieną rytą, kai man buvo 21, prisipyliau didžiulę stiklinę vandens,
ir išgėriau ją.
Pagalvojau: „Keistai jaučiuosi.
Jaučiuosi kitaip. Jaučiuosi...
lyg vartojęs LSD.
Ir kiek man pačiam atrodo, taip gyvenau
dar kokius metus, daugiau.
Buvo kraupiai baisu, visą parą,
kiekvieną rytą pabusdavau
ir pirmiausia bijodavau atsimerkti.
Labai norėjau, kad tai baigtųsi, bet niekaip nesibaigė.
Tai tęsėsi ir tęsėsi.
Pirmą kartą pagalvojau:
„Gerai, man tikrai kažkas negerai psichiškai,
nes tai nesusiję su narkotikais.
Tai tiesiog vyksta.“
Tada pirmą kartą gydytojas man paskyrė vaistus,
nes aš net nebežinojau, kaip toliau gyventi.
Buvo taip baisu, ir tai nesiliovė.
Kai kūrėme pirmąjį albumą,
man paskambino vadybininkas ir sako: „Klausyk,
Van Morisonas negros
Rokenrolo šlovės muziejuj.
Jį įtraukia, bet jis neatvyks.“
Robis Robertsonas
buvo prodiuseris.
Robis pasakė: „Žinau grupę.
Įrašinėja albumą kalvose.
Jie būtų puikūs.“
Rokenrolo šlovės muziejus sukurtas tam, kad išskirtų žmones.
Kasmet sako: „Šituos įleisime,
šitų ne.“ Yra hierarchija.
Yra tam tikras kelias, kaip ten patenki
ir kaip jie tave priima.
Įsivaizduoju Robį Robertsoną sakantį:
„Ponios ir ponai, šitie vyrukai...“
Pasirodo Counting Crows, o niekas nežino, kas jie tokie.
Prisimenu, kai atvykom grot,
turėjau tą kvailą kepurę, vadinamą mambo kojine.
Tai tokia kepurė su ilgu galu,
kuris persikiša per kilputę gale
per mažą raištelį.
Nežinau, kodėl užsidėjau, bet taip buvo.
Ir dar vilkėjau didelį, sunkų paltą.
Scenoje visai pasimetu.
Pirmą kartą užrėkiu „Turn it up“.
Turn it up.
Atlošiu galvą, kepurė nukrenta,
bet spėju ją sugauti.
Užtenka sveiko proto vis ją pagauti,
bet neužtenka tam, kad arba normaliai užsidėčiau,
arba tiesiog nusviesčiau.
Tad visą dainą
ji keliauja aplink galvą į skirtingas puses,
pirmyn, atgal.
Vis nukrenta, sukasi ratu.
Bet grojom puikiai, buvo puiku.
Man rodos, iki šiol esame vienintelė nežinoma grupė,
kuri grojo Rokenrolo šlovės muziejuje.
Vieną dieną išgirdau:
„Čarlis meta visas grupes,
gros tik vienoj šitoj grupėj.“
Mąsčiau: „Beprotiška.“
DANAS VIKRIS GITARISTAS
Kam jam taip elgtis?
Nuėjau jų pažiūrėti į „Paradise Lounge“.
Ir vien tik išgirdęs dainas, išgirdęs Adamą,
pažiūrėjęs, kaip jis groja, pagalvojau:
„Čarli, jei jums kada prireiks dar vieno gitaristo,
norėčiau groti su jumis.“
Savaitgalį parsinešiau albumą namo,
paleidau jį tėvų namuose,
mama iš virtuvės sušuko:
„Tas vaikis tikras verksnys.“
Taip viskas ir prasidėjo.
Mes etery. Master T su Counting...,
Counting Crows.
-Kaip jūs? Gerai? -Labas.
Gerai, prisistatykit šaliai.
Aš Čarlis.
-Sveiki. -Aš Adamas.
Laba diena. Danas.
-Malonu. -Gerai.
Kiek laiko turi dredus?
Apie metus.
-Tikrai? -Taip.
Geras įvaizdis.
Visada buvo sunku žiūrėt į veidrodį,
atrodo, kad tai ne aš.
Buvo kartų,
kai buvo sunkiau,
kai kažkas negerai.
Esmė ne tai, kaip jaučiausi.
Tiesiog nemačiau savęs.
Jaučiausi kitaip,
nei atrodžiau veidrody.
Jaučiausi kitaip.
Kai pasidariau dredus, tai pasikeitė.
Pirmą kartą
tikrai atpažinau save.
Taip pragyvenau...
apie 27 ar 28 metus.
Ir...
išmokau būti savimi.
Ką? Tai atrodė tiesiog...
beprotiška.
Kodėl taip pasielgei?
Bet, Dieve mano,
tai tapo didžiule jo dalimi,
tada jis atrodė puikiai.
Bet buvau šokiruotas, galvojau: „Ar tu juokauji?
Taip elgsimės? Gerai.“
Nusipirkau jo dredą per „eBay“.
KRISAS MARTINAS COLDPLAY
Pasodinau, tikėjausi užauginti dar vieną Adamą Duricą.
Ilgai jį pažįstu.
Sutikau jį prieš 20 metų Vašingtono aikštės parke.
Pamaniau, kad jis Ani Difranko, pradėjau kalbinti.
DŽEFAS ROSAS KOMIKAS
Kodėl pakvietėt?
Šaipysiuosi iš jų
visą laiką. Tikrai to norit?
Kai Counting Crows išpopuliarėjo, dirbau MTV kaip tekstų autorius,
1515 Brodvėjaus pastate.
MTV buvo ta vieta. Turėjai būti MTV, jei norėjai prasimušti.
MTV pasakydavo, kas kieta. MTV pasakydavo, kas tu esi.
Ir paskui rinkdavaisi, gal į „Yo! MTV Raps“ pusę,
gal į „Headbangers Ball“ pusę,
gal į „120 Minutes“ pusę.
„120 Minutes“ buvo tokia laida,
rodydavo sekmadieniais,
nuo vidurnakčio iki antros nakties.
Gefenas gavo skambutį iš MTV:
„Kur Counting Crows klipas?“
Gefenas paklausė: „Kuri daina?“
MTV žmonės sakė:
„Kas jums negerai?
Kokia daina? Albumas.
„Mr. Jones“ hitas?“
„Ak, taip, taip, nufilmuosim.“
Vadybininkai turėjo genialų planą.
Nieko neišleidžia
tarp Kalėdų ir Naujųjų.
Tą savaitę nebūna topų, tai nieko neleidžia.
Jokių dainų, jokių albumų.
Nieko, nes negali patekti į topus.
Sugalvojo, kad niekas nieko neduoda
MTV tą savaitę.
Tad, jeigu ką nors duosim,
tikrai parodys per „120 Minutes“.
-Čarlis. -Matas.
Adamas.
-Ir mes... -Taip. Mes...
-Counting Crows. -Taip.
Buvo įjungtas MTV, išgirdau tą pradžią.
Pagalvojau: „Adamas. Čia bus Adamas.“
Roko žvaigždės iš ankstyvųjų devyniasdešimtųjų išmokė,
kas yra roko šlovė ir koks to jausmas.
Sakė, kad tai siaubinga.
Reznoras laiko mikrofoną rankom.
Sako: „Mano galvą slegia
mano roko žvaigždės našta.“ Tai jis.
O „Mr. Jones“ yra tokia daina.
Jis supranta, kad dalykas, kurio jis trokšta,
tikriausiai jį sunaikins.
Tos dainos tamsa iškart akivaizdi,
ir ją tik dar labiau paryškina tas šoklus
pateikimas.
Daina - apie svajonę tapti roko žvaigžde,
ir apie tai, kad nebus, kaip nori,
nebus, kaip galvoji.
Kai kartoja: „Kai visi mane mylės,
nebebūsiu vienišas“,
supranti, kad taip nebus.
Ji ne tik apie svajonę,
bet ir apie jos tuštumą.
Bet nereiškia, kad svajonė yra bevertė.
Svajonė gera, bet neišsprendžia visko,
kaip ir buvimas roko žvaigžde.
Pats turi viską tvarkyt.
Laimė buvo ta, kad tą rudenį
grojome „Irving Plaza“ apšildydami Cracker.
Puikus šou.
Vėliau pakvietė grįžt į sceną
su pagrindine grupe, to nebūna.
Tą vakarą ten buvo Marsė Klein,
Kalvino Kleino dukra,
„Saturday Night Live“ svečių prodiuserė.
Skambino ir klausė,
ar dalyvautume laidoje.
Sakė: „Pirma „Mr. Jones“, tada gal „Round Here“,
bet jas reikia sutrumpint.“
Laida visada turi dvi dainas,
o žiūrovų skaičius tarp jų
skiriasi drastiškai.
Norėjau grot „Round Here,“
norėjau pagrot visą dainą,
maniau, kad ji apibrėžtų mus kaip žmones.
„Mr. Jones“ yra puiki daina,
bet ji panaši į kitas dainas.
„Round Here“ kitokia.
Jie nesutiko. Norėjo, kad grotume hitą.
„Saturday Night Live“ sutiko.
DEIVIDO BRAISONO ŽURNALAS
Galėjom grot „Round Here“,
tada „Mr. Jones“,
tada pilnai sugrot abi.
Padarai repeticiją, tada lauki,
neišeini iš pastato. Labai nekantravau,
negalėjau nurimti, negalėjau pažiūrėti į žmones.
Mūsų nėra rodę per televizorių.
Visi atrodė kaip milžiniškos, garsios asmenybės.
Kai atvykom, sako: „Beje, turim pasakyti,
kad viską suspėtume,
pergalvojom daug dalykų,
pirma grosit „Mr. Jones“,
o „Round here“ bus antroji daina.
Ir...
Jums teks apkarpyti po minutę
ar pusantros nuo dainų.“
Viskas, dėl ko sutarėm,
buvo pamiršta.
Pasakiau: „Ne, mes susitarėm.
Pažadėjot mums.“
Sakė: „Taip, nieko negalim padaryt.
Toks tas eteris.“
Pasakiau: „Ne.“
Adamas pasakė: „Ne, taip nebus.“
Grasino tiesiog išeiti.
O tam reikia daug drąsos, nes...
visi nori galimybės pasirodyti
„Saturday Night Live“.
Svarbiausia akimirka gyvenime.
Turim viską atlikt gerai.
Kitaip nenoriu to.
Nemanau, kad kas nors manė,
jog gera mintis pyktis.
Palaikau Adamą. Nekaltinu jo.
Bet kai taip elgdavosi,
suerzindavo daug žmonių.
Jis valdo grupę, priima sprendimus.
Su niekuo nesitaria.
Tai jo reikalas.
Taip ilgai išlikom kartu,
nes susitaikėm su tuo. Taip. Viskas gerai.
Kartais negerai, bet dažniausiai gerai.
Ponios ir ponai, Counting Crows.
Lengva prarast koncentraciją
ir susimauti,
tada tą akimirką vis kartos ir kartos.
Žinojom tai.
Nekalbėjom apie tai, bet žinojom.
Tiesiog galvojau:
„Darysiu tai, ką moku geriausiai,
kameros nesvarbu.“
Žinoma, Adamas buvo nuostabus.
Kai pastatai Adamą prieš kameras,
jis atgyja.
Ta daina turi tiek daug dramos, ir kai grojom,
buvau tiesiog kitam pasauly.
Ji auga iki kulminacijos.
Tai buvo kaip raketa.
Vieną akimirką jis tiesiog
perėjo į kitą lygį. Aš...
Šaukiau ant jo scenoje.
Šaukiau: „Taip, šitaip!“
Manau, grojom taip gerai,
kaip galėjom.
Ir rodė tiesiogiai.
Maniau, kad sugrojom
velniškai nuostabiai tą dainą.
Mersė Klein sėdėjo balkone
su Gariu, kai grojom.
Klausė: „Tavo grupė?“ Jis atsakė: „Taip.“
Pasakė: „Jie labai puikūs.“
Atsakė: „Taip.“
„Tavo draugas Adamas...“ „Taip?“
„Jis visiškas šiknius.“
Daugiau „Saturday Night Live“ negrojom.
Niekada. Bet pasirodymas sukūrė mūsų karjerą.
KOVO 31 D. „LETTERMAN“
Tai jų debiutinis albumas.
„August and Everything After.“
Sakau jums, jei neturit jo,
jums kažkas negerai.
Dvi savaitės po „Saturday Night Live“
surengėm pirmus didelius pasirodymus.
Tos savaitės buvo geriausias turas,
nes scenoje darėm, ką norėjom.
Tas laikotarpis buvo neįtikėtinas.
Važiuojam furgonu per Sakramentą, klausom radijo,
per radiją pradeda grot mūsų daina.
Tiesiog pašėlom.
Judėjom toliau,
tai buvo puikus laikotarpis,
tapom žymia grupe.
Beprotiškas laikas.
Nestabilus, bet džiaugsmingas.
Buvimas scenoje su Adamu jaudino,
nes niekada
negrojau su tokiu kaip Adamas.
Vieni tai turi, kiti - ne.
Adamas tai turėjo.
Vis populiarėjom ir populiarėjom,
tada apšildėm The Stones.
Kai augi, nesvajoji kažko apšildyti.
Svajoji tapti muzikantu,
autoriumi, dar kuo.
Bet galiu pasakyti tiek.
Tai, ką dvidešimties darė Mikas Džageris,
privertė norėti atsistoti nuo pianino
ir būti dainininku. Atsistot ir dainuot.
„August and Everything After“ išėjo 1993 metais, taigi man buvo 17.
Žinojau Nirvana, Pearl Jam
ir Sound. Grandžas.
Bet šis turėjo egzotišką, dykumų,
atvirų lygumų laisvės jausmą,
todėl, manau, 17 metų jaunuoliai galvojo:
„Oho, kaip man patekti į tokią būseną?“
Nemanau, kad suvokėm
apie Adamo kasdienes kančias ar panašius dalykus.
Manau, mums tai skambėjo kaip laisvo žmogaus siela.
Matau albumo viršelį,
„August and Everything After“.
Alternatyvaus roko skiautinio dalis.
Jis iš karto atrodė svarbus ir iš karto milžiniškas.
Niūrus, literatūriškas, dienoraščius rašantis paauglys,
tokiems labai patiko.
DEIVIDO BRAISONO ŽURNALAS
Nuvykome į Europą, „Rolling Stone“ nusprendė
mus dėti ant viršelio.
Bet dvejojau dėl to,
žinoma, turi pasirodyt ant jo viršelio,
bet mąsčiau, koks bus gyvenimas,
kaip viskas pasikeis.
Nes buvau labai kuklus.
Man buvo liepta skristi į Paryžių
ir parašyti apie juos istoriją, kai jie išpopuliarėjo.
DEIVIDAS VAILDAS AUTORIUS
Pamilau tą albumą
naktiniame skrydyje į Paryžių.
Neužmigau,
vis klausiau ir klausiau jo.
Tada suvokiau albumo prasmę.
Tapau tas retas roko kritikas, kuriam patiko Counting Crows.
Vis dar patinka.
Sunku paaiškinti žmonėms,
bet žurnalų kioskai buvo visur,
„Rolling Stone“ buvo prieky,
ten buvo visa jų lentyna.
Tavo veidas ant kiekvieno kampo,
oro uostose, autobusų stotyse...
Visur. Anonimiškumas dingsta.
Vis galvojau,
kokios bus pasekmės dėl to,
kad sutikom,
nors negali atsisakyt.
Fotosesija Paryžiuje buvo beprasmė.
Atrodžiau kaip asilas. Buvau velniškai paniuręs.
Viso grupė pyko
vieni ant kitų. Lijo.
Oras siaubingas,
nieko nesigavo.
Juodai baltos nuotraukos,
o mes...
Po velnių, čia rokenrolas.
Juodai baltos liūdinčių žmonių nuotraukos yra tai,
ko nori.
Mes niūrūs ir liūdni žmonės.
Bet jos tokios prastos, kad negali naudot.
Atrodo kaip pokštas apie liūdesį,
grupės parodija.
Pamenu nuostabią dieną,
vaikščiojom po Paryžių,
o kai grįžom į viešbutį,
sėdėjom vestibiuly,
Adamas sulaukė skambučio.
Moteris registratūroje paklausė:
„Yra Adamas Duricas?
Gal galite prieiti prie telefono?“
Skambino Garis Geršas.
Jis buvo „Capitol“ vadovas,
išėjo dar mums nebaigus kurti albumo,
bet buvau tarsi jo jaunesnis brolis,
o kitas jaunesnis brolis buvo Kurtas Kobainas.
ŽINIOS
Aš Kurtas Loderis, MTS žinios.
Nirvanos lyderis, Kurtas Kobainas,
gabus dainininkas, dainų autorius ir gitaristas,
penktadienio rytą rastas miręs Sietle,
įtariama savižudybė.
SIETLAS, VAŠINGTONAS 1994 M. BALANDŽIO 8 D.
KURTAS KOBAINAS 1967-1994
Tai jam buvo labai siaubinga akimirka,
labiau nei mums visiems,
nes jis pažinojo Kurtą.
Aš buvau tik gerbėjas.
Esam prasilenkę, bet nepažinojau.
Jis labai liūdėjo, kai mirė Kurtas Kobainas,
manau, tai išgąsdino jį.
Turėjom panašių problemų,
bet aš prastai tvarkiausi.
Todėl tai buvo labai baisu,
nes aš žinojau... Niekas kitas nežinojo,
bet turėjau psichikos sutrikimų,
buvo didelė bėda.
Vartojau vaistus, skirtus...
Nemanau, kad esu bipolinis,
bet gydė nuo šio sutrikimo,
buvo baisu.
Jis neturėjo priklausomybių.
Negirtuokliavo, nevartojo narkotikų.
Labiau bijojau, kad viską mes.
Adamas bandė pristabdyti
šurmulį, kurį kėlėme.
Buvo neįmanoma.
Pirmas albumas buvo didelis hitas.
Negali to sustabdyti, jeigu publika nori daugiau.
Bet Adamas norėjo viską pristabdyti.
Sėkmė jau atėjo.
Ar manai, kad tau bus duota tiek laiko, kiek reikia,
kad galėtum vystytis savo ritmu?
Ar pats turi tam kantrybės?
-Ne. -Ne?
Ne, manau, per vėlu.
Tempas pagreitėjo?
Taip, tempas šiek tiek per greitas.
Man.
Ar galėsit
pailsėt, kai grįšit į Ameriką?
-Ne. -Ne.
Kai grįžom iš Europos ir nusileidom Naujajame Orleane,
nuvykau į festivalį,
o ten mane apsupo.
Nežinojau, kas vyksta,
bet staiga...
didžiulė minia mane apsupo,
buvau užsieny, kai tai nutiko.
Nesupratau, kad pasiekėm tokį lygį
ar kažką panašaus.
Tai buvo tarsi manija.
Keisčiausia, kas nutiko vasarą,
buvo tai, kad nuo indie roko koncertų perėjom
prie manijos koncertų,
kur visi nori išgirsti „Mr. Jones“.
Man atrodo, tai buvo „Greek Theatre“.
Sako: „Lipk su manim į sceną.“
SCENA
Išėjom, šviesos užgeso
ir tas garsas...
Visą suaugusiosios gyvenimą vaidinu scenoj,
bet ne tiek žmonių,
ne su tokiu jausmu, kur išėjus
atrodo, kad tave užgriuvo banga.
Negaliu to apibūdinti.
Garsas buvo neįtikėtinas,
tas laukimo jausmas,
jis skrieja link tavęs.
Tada pagalvojau: „Štai kodėl jis...
kodėl jam sunku.“
Pradėjau klausyt „August and Everything After“.
STYVAS KERAS KREPŠINIO TRENERIS
Vos tik išgirdau,
tapo mėgstamiausiu albumu.
Gyvenau Bėjuje,
tad tapom artimi draugai.
Manau, esam panašūs su Adamu,
mes tylesni ir kuklūs,
bet dėl mūsų veiklos
tenka pasirodyt prieš tūkstančius žmonių.
Todėl sunku prisitaikyt,
kai žmonės tave atpažįsta.
Viena vertus, labai malonu.
Bet tai tavo privatumas,
jautiesi kiek nejaukiai.
Bandymas viską suprasti,
kai tavo pasaulis plečiasi ir atsiranda ta šlovė, yra keista.
Buvau Chainsaw Kittens lyderis.
Žinojau jį,
buvo neįmanoma nežinoti jo.
T. MEADIS CHAINSAW KITTENS
Mačiau,
kaip jie visur rodomi.
Mes tiesiog eidavom,
kažkoks atsitiktinis žmogus prieidavo:
„Tu tas vyrukas.“
Net nežinodavo, koks grupės pavadinimas
ar kas jis toks, bet jis buvo tas vyrukas,
kurį matė per televizorių.
Keli kvartalai nuo viešbučio buvo kino teatras.
Atsisėdau kino salėje. Joje nebuvo nė vieno žmogaus.
Atsidarė galinės durys.
Eina link ten, kur sėdžiu,
atsisėda prie manęs ir klausia:
„Ei, ar tu vaikinas iš Counting Crows?“
Atsakiau: „Taip.“
Sako: „Galiu čia sėdėt?“
Pasakiau: „Bandau
atsipalaiduoti.
Noriu pabūti vienas.“
„Gerai, vaikine.“ Atsistojo ir išėjo.
Po pusvalandžio vėl atsidarė galinės durys.
Eina vaikinas.
„Ar gali palikt mane ramybėj?“
Ir ten ne jis.
Tiesiog vyrukas iš bufeto.
„Nežinau, kas vyksta,
bet tenai yra žmogus,
kuris 30 ar 40 minučių skambina
visiems, ką pažįsta, sako, kad tu čia,
ten apie 200 žmonių.“
Sakau: „Ar tu juokauji?“
Sako: „Ne, jei nori išsliūkint,
apačioj yra išėjimas.“
Išsliūkinau skersgatviu,
einu gatve,
išgirdau, kaip sušunka kažkoks vaikinas, todėl pradėjau bėgti.
Didžiulė minia žmonių
vijosi mane iki viešbučio.
Tai išgąsdino mane.
Tas pats, jei vieną dieną prabustum Marse.
Prireikia laiko, kol pripranti.
Girdėdavau, kaip skundžiasi,
sakydavau: „Tai sėkmė.
Kame problema?“ Susitikau su Adamu pietums.
Prie stalo aš, jis,
keli draugai, tada
prieina šešiametė mergaitė ir sako:
„Ar galiu gaut autografą?“
Jis lenkėsi paimt to, ką ji laikė,
bet staiga iššoko jos motina
iš po krūmo, nustūmė vaiką.
„Dieve mano, aš didžiulė gerbėja, galim nusifotografuot?“
Pagalvojau: „Dieve mano.“
Tada suvokiau: „Ak,
Vyksta daug daugiau,
nei maniau.“
Iš pradžių, kai turėjo dredus,
jį buvo lengva atpažinti.
„Mr. Jones“ klipas sulaukė daug dėmesio,
jis buvo labai žymus.
Visur, kur eidavo,
jį atpažindavo.
Manau, mūsų patirtis buvo labai skirtinga.
Aš esu vaikų beisbolo treneris ir vaikinas iš grupės.
Nebuvau... vis dar nesu žymus.
Aš tiesiog žymioj grupėj.
Yra kova su šlove,
tada tris metus keliauti,
nuo nulio iki trijų metų,
tai buvo puikus sprendimas.
Jis buvo užsispyręs,
kad nebūsim tik grupė iš radijo.
Būsim grupė, kurią gali pamatyt gyvai.
Bet trijų metų turas,
žinai.. Tai irgi susuka smegenis.
Kelionės meta iššūkį realybei.
Nebesupranti, kas yra tikra.
Kelyje visi kiek atitolę nuo realybės,
nežinai, kur esi.
Nežinai, kokia diena.
Pabundi vis kitoj lovoj,
tai kaip kita planeta.
Prisiminimai išsibarstę, dalykai,
kurie įvyko prieš mėnesį, atrodo,
įvyko prieš kelias dienas.
O dalykai, kurie įvyko
prieš porą dienų, atrodo...
Kada? Prieš savaites?
Viskas susipainioję.
Nėra nieko pastovaus,
tik pasirodymai.
Sunku būti kelyje.
Buvo era, kai žmonės norėjo
girdėt tik hitus,
jie net nėra muzikos gerbėjai.
Tik nori radijo per koncertą.
Manau, kai būni koncerte,
nori išgirst dainą,
kaip girdi ją savo galvoje.
Nori, kad grotų hitus taip,
kaip yra, taip, kaip tau patinka.
O Adamas Duricas to nedaro.
Šaipėsi iš manęs.
„Pantera Sarah“ gimė kaip įžeidimas.
SARAH UPHOF KLUBO REKLAMUOTOJA
Šaipėsi, kad mėgstu metalą.
Neprisimenu.
Maniau, daviau jai tą vardą.
Adamas sako: „O, Pantera.“
Aš: „Taip, man patinka „Pantera“.“
Jis: „Patinka sunkusis metalas?“
„Jie bent jau surengia velniškai gerą šou.
To apie tave nepasakysi.“
Nežinojau to. Neprisimenu.
„Mačiau jus Milvokyje, išėjau po keturių dainų.“
Pirmas dalykas, ką jam pasakiau.
Jis klausė: „Ką?“
Sakiau: „Klaikiai pasirodėt.
Išėjom su mergina.“
Sakė: „Prisimenu tą pasirodymą.“
Tai buvo ta vasara, kai...
Kol išeidavau ant scenos,
būdavau įsiutęs.
Publika negerbė apšildančių grupių.
Elgėsi siaubingai.
Jiems rūpim mes ir „Mr. Jones“,
o kitas grupes nušvilpia.
Kai kurie buvo mano draugai,
kiti mano idealiai, sakykim, Aleksas.
Kartą jį apšildė Aleksas Čiltonas.
ALEKSAS KLIVLANDE
Negirdėtas žmogus.
Milvokio publikos nėra labai atlaidžios.
Kai Adamas pasirodė ant scenos, buvo piktas.
Nušvilpė jo draugą.
Pyko dėl tokio elgesio.
Po pirmų dainų pažiūrėjau
į savo merginą, kol jis piktai dainavo,
pagalvojau: „Nenoriu, kad tai man sugadintų
Counting Crows muziką. Išeikim.“
Ta patirtis vasaros ture
atmušė norą groti.
Patyriau nervinį priepuolį.
Turo pabaigoje turėjom atšaukti kelis koncertus.
Jis buvo labai trapus. Jis visai nebuvo
pasiruošęs tam, kas nutiko.
TOMAS MULALIS TURO VADYBININKAS
O įvyko tai, kad sulaukė lavinos pagyrų,
bet kartu lavinos patyčių.
Nežinau, kaip žmogus gali tai ištvert.
Buvo daug atgalinio pykčio.
Juokinga, kad per pirmus keturis ar penkis
turo mėnesius, atsiliepimai buvo puikūs.
Žmonės sakė:
„Atradau puikią grupę.“
Bet viskas greitai pasisuko kita kryptimi.
Counting Crows San Fransiske
nebuvo ypač mylimi.
San Fransiskas yra labai įnoringa vieta.
Sureikšmina tai, kas laikoma „kietu“.
O tada „kieta“ reiškė bandyti skambėti kaip The Stooges
ar Butthole Surfers, ar kažkas tokio.
Ir bet kas, kas bent truputį kvepėjo komercija ar tuo,
kad moka dainuoti į taktą, nebuvo „kieta“.
Taigi, kai Counting Crows tapo tokie sėkmingi,
San Franciske jų nekentė.
Priėjo vaikinas ir pasakė: „Tau labai pasisekė.“
„Ačiū.“ O jis: „Ne, ne,
pasisekė, kad jūs tokie prasti.
Jūs tokie sėkmingi,
o geresniems nepasisekė.
Ar nesijauti keistai,
kad jūs tokie prasti, bet tokie žymūs?“
Pagalvojau: „Varge,
kas prieina prie nepažįstamojo
ir taip kalba?“
Taip, gauni kritikos.
Į mane mėtė akmenis dėl to,
kaip rengiausi.
Žmonės yra liepę atsistatydint,
rašydavo elektroninius laiškus, galvodavau:
„Iš kur gavai elektroninį paštą?“
Tai dalis to.
Turi kažkaip suderinti
kritiką su gyvenimu, kurį gyveni.
Turim namą Šiaurės Berkly.
Atrodė, kad kiekvieną vakarą mūsų gatvėj
vyksta vakarėlis.
Vakarėlis po vakarėlio.
Supratau, kad ne vakarėlis,
o vaikai,
kurie apsigyveno ant mūsų vejos.
Atsikraustė ant mūsų vejos,
gyveno ten.
Stebėdavo mus pro langus.
Rodydavo į mus.
Prasidėjo panikos atakos, atrodė:
„Nieko negaliu daryti. Nežinau, kur eiti.
Visur, kur einu, bėdos.“
Pradedi tolti nuo visų,
kai taip prie tavęs lenda.
Pradėjau užsisklęsti.
Vieną dieną sulaukiau skambučio. Skambino Salas Dženkas
ir Džonas Depas iš „Viper Room“.
BENDRASAVININKAI
Klausė: „Kaip tu?“
Sakiau: „Viskas gerai.“
„Kas negerai?“
Turbūt buvo akivaizdu,
tad pasakiau jiems. Pasakė: „Luktelk.“
Jie kažką šnabždėjosi,
turėjau laukti.
Pasakė: „Klausyk,
kambarys „The Bel Age“,
viešbutis prie „Viper“.
Septintą valandą laukia skrydis
iš Oklando į Berbanką. Šįvakar vakarėlis.
Keit Moss 21 gimtadienis.
Skrisk čia, dink iš ten.
Turi dingt iš ten dabar.“
Tad išvykau.
Pirmą tą vakarą, Keit Mos vakarėlyje,
supermodelių laikų įkarštyje,
ten buvo jos visos,
buvo keista tai matyti.
Lyg vaikščiot po meno muziejų
ir pamatyt „Amerikietišką gotiką“,
paskui užlipi laiptais į aikštelę
ten kabo Džordžijos O'Kyf „Debesys“, garsus paveikslas,
o jis tiesiai priešais tave.
Atvažiuoji į tą vakarėlį
po siaubingos savaitės namuose,
o ten Elė Makferson, kiti garsūs modeliai,
visi, kokie gali būt.
Beje, susipažink su Viljamu Buraus.
Susipažink, Tomas Petis. Čia Bilis Gibonsas.
Jie visi mažam kambariuke,
klube, kurį įkūrė Džonis ir Salas.
Los Andželas buvo priebėga.
Tuo metu atrodė tikra magija.
Svajotojų pilnas miestas.
Nesvarbu, ar jų svajonės
paviršutiniškos, gilios, meninės ar ne.
Nenorėjo daryti to, ką daro kiti.
Norėjo kažką sukurti patys.
Šokėjai, skulptoriai, dailininkai, modeliai,
aktoriai, rašytojai, režisieriai, muzikantai.
Kristina Eplgeit Kalėdoms padovanojo „Nikon“,
man atrodo 1993 ar 1994 metais.
Fotografavau,
tada „Viper Room“ draudė kameras.
Nebuvo interneto, telefonų...
ŠENON BUVUS „THE VIPER ROOM“ VADYBININKĖ
...buvau vadybininkė,
tas galėjau įsinešti savo „Nikon“,
tad turiu daug nuotraukų.
Nešiojausi mažą „Olympus Stylus“ fotoaparatą,
tilpdavo galinėj kišenėj.
R. SLAVINAS FOTOGRAFAS
Tai nebuvo didinga idėja,
tiesiog žinojau, kad mano draugai yra labai kieti.
Ir nenorėjau to pamiršt.
Buvau „Instagram“ iki „Instagram“.
Prifotografuodavau, nueidavau...
Netoliese buvo fotolaboratorija.
Dieve, išlaikiau jų verslą.
Užsakydavau dvi
ar net tris kopijas,
nes nuotraukas duodavau žmonėms,
kurie jose būdavo,
dėdavau jas į albumus,
atsinešdavau kitą vakarą,
kai dirbdavau,
siųsdavau po klubą.
Buvau vienintelė... kartais dar Randalas.
Kartais leisdavau Randalui fotografuoti,
nes žinojau, kad neparduos jų
spaudai.
Kai būdavau su Adamu,
vienintelis turėdavau fotoaparatą.
Jei nenufotografuodavau,
likdavo tik prisiminimas.
Todėl jos tokios ypatingos.
Visada sakau, kad tai buvo paskutiniai geri laikai,
nes tada dar buvo nuostabu...
galėti pasislėpti.
Gyvenau Kristinos Eplgeit name,
žadėjo išnuomoti dar vieną namą.
Pasakiau Adamui:
„Kristina nuomoja namą.“
Atsimenu, kaip važiavom į Lorel Kanjoną, sakiau jam:
„Prisimink šitą kelią,
nes juo važiuosi namo.“
Jis persikėlė į uždraustąjį Los Andželą,
iš kur kyla blogi dalykai.
Sūris atkeliauja iš ten.
Jei augai Bėjaus regione,
ypač Berkly, galvoji:
„Dieve, čia visas šūdas.“
Kurie taip galvoja,
nėra buvo Los Andžele, bet nesvarbu.
Be Randalo,
čia pažinojau tik žmones,
kurie dirbo „Viper Room“.
Pažinojau Salą, susitikau su Džoniu,
Šenon, keliais žmonėmis...
Pažinojau tik juos,
todėl ten leidau laiką.
Žinau, daug kas man paprieštarautų,
bet ta vieta buvo labai jauki,
nors grojo ir žymios grupės.
Taip, Smashing Pumpkins, Oasis ar kas tik nori,
bet tie, kurie ateidavo penkias, šešias naktis per savaitę,
buvo kaip šeima.
Tie, kurie ten lankėsi, leido laiką,
jautėsi saugiai, taip pat ir Adamas.
Šenon sako: „Ei, man reikia į tualetą.
Moki naudotis kasa?“
Sakau: „Taip, žinoma.“
Sako: „Gali padirbėt?“
Pilsčiau gėrimus, dirbau su kasa,
tapo kasdienybe.
Tik ten jaučiausi patogiai.
Išmokiau būt barmenu,
jam puikiai sekėsi, sakė:
„Arbatpinigiai ne man, o jai.“
Susipažindavo su merginomis, žmonėmis,
o aš linksminausi su draugais,
ir gaudavau pinigų. Manau,
taip galėjo bendrauti su žmonėmis, niekas nesakė:
„Kalbina vyrukas iš grupės.“
Maždaug: „Ko norėsit?
Romo ir kolos? Aštuoni doleriai.“
Galėjo bendraut
ir negalvot apie tai.
Pamenu, kažkas sakė:
„Tas vaikinas primena vaikinuką iš Counting Crows.“
Niekas nepagalvodavo,
kad vyras iš žurnalo viršelio
duoda jiems „Amstel Light“.
Pertrauka buvo ilga.
Pamenu, skambinau Adamui ir San Francisko:
„Nori rašyt dainas?
Galim susitikt.“
O jis: „Aš dabar ne grupėj.“
Žinojom, kad jam sunku.
Iš tiesų, svarstėm, ar įrašysim
antrą albumą,
nes atrodo, kad jis pasirengęs viską mest.
Vis galvojau:
„Ar geriau tiek pasiekt
ir tada... tai baigiasi,
ar geriau būtų buvę niekada nepasiekt tokio lygio,
nežinot, koks jausmas?“
Net nežinau, ar tiesa,
bet skaičiau, kad Adamas dirbo bare
po pirmo albumo išleidimo,
niekada to nepamiršau, laikiau tai savyje.
Po visko, ką darome,
bandau elgtis panašiai.
Manau, bandė išlikti ant žemės.
Man tai reiškia bandymą prisiminti:
„Turiu daryti paprastus žmogiškus dalykus,
kad galėčiau dainuoti apie tai, ką išgyvena kiti žmonės.“
Tai įkvėpė mane. Ar tai tiesa?
Tai tiesa.
Jis dirbo „Viper Room“.
Gerai. „Viper Room.“
Gerai, gal ne taip žemiška,
nei, tarkim, Des Moino oro uosto baras.
Niekada nemokėjau...
Vis dar nemoku kalbėti su žmonėmis.
Bet Los Andžele buvo nesvarbu,
nes žmonės kalbino mane.
Ir jie nebuvo tiesiog gerbėjai.
Iš tiesų, elgėsi normaliai,
nes visi buvo žymūs.
Nors buvau žymus, kam tai rūpi?
Štai Džekas Nikolsonas. Kam rūpi?
Vieną vakarą valgiau meksikietišką maistą su Alenu Ginsbergu.
Stebėjom Adamą Antą.
Ko dar galima norėti gyvenime?
Kai šiek tiek atsigavau,
nes man reikėjo atsigauti,
buvo magiška.
Galėjau rašyti apie pasaulį,
kuris buvo labai įdomus.
Nekantravau įrašyt albumą.
Gyvenau visiškai kitokį gyvenimą,
nei kada nors anksčiau.
Keliavau.
Keliavau po pasaulį.
Buvau roko žvaigždė. Tada persikėliau į Holivudą.
Sutikau daug šaunių žmonių.
Norėjau apie tai rašyt.
Pagalvojau...
„Parašysiu geriausią
rokenrolo albumą.“
Neįsivaizduoju, koks spaudimas,
kai būdama nežinoma grupė parduoda septynis milijonus kopijų
savo pirmojo albumo, nė nesistengdami.
Juk nežinai, kad taip bus.
O kai tai padarai, visi sako:
„Pakartok.“
Gavom seną, iš ketvirtojo dešimtmečio, edvardiško stiliaus vilą kalvose,
prie Grifito parko.
Kas pasikeitė, kai atsikraustėt?
Viskas skamba kitaip?
Galėjom būt vienam kambary. Aidas.
Galvojome, kad gyvumas padės.
Nežinau, ar padeda,
bet garsas unikalus.
Nežinau, ar skamba gerai.
-Skamba unikaliai. -Taip.
Įėjus buvo didelis holas
su plačiais laiptais aukštyn,
laiptai visiškai klasikiniai.
Visa svetainė dešinėje
tapo repeticijų erdve,
muzikos kambariu.
Viską nupirkau.
Mikrofonų laidus, mikrofonus,
magnetofonus, ausinių sistemas, daug dalykų.
Mano draugė Džeinė Prat.
Buvo žurnalo „Sassy“ redaktorė,
nes ji tikra pamaiva.
Rinkausi tarp „Sassy“ ir „Jane“...
DŽEINĖ PRAT ĮKŪRĖJA / REDAKTORĖ
...dirbau televizijoj.
-Čia Džimo Morisono pianinas. -Negali būt.
Taip, taip.
Paliko šeimininkas.
Pažinojau grupę,
nes naktimis vykdavau pas Adamą,
kai neužmigdavo, gerdavom alų,
žiūrėdavom televizorių.
Skamba prastai.
Taip ir turi skambėt.
-Labai gerai. -Taip.
Mąstėm apie prodiuserius.
Norėjau visai kitokios nuotaikos,
pagalvojau apie Džilą Nortoną.
Nori keist priedainį
ar nori palikt?
Jis dirbo su Pixies prie „Doolittle“,
o tai nuostabus albumas.
Norėjome, kad labiau justųsi rokas.
Be Tonio Bergo,
su kuo kalbėjom,
visi norėjo
„August and Everything After“,
pasirinkom visai kitą kryptį.
Nenoriu „After August and Everything After“.
Toni?
Adamui albumų įrašymai yra
galimybė atsiskleisti.
TONIS BERGAS „GEFFEN RECORDS“
Dažnai nemoka to pasakyt.
Viskas iš širdies.
Žinot ką? Taip turi būti.
Tame ir yra esmė.
Pradėk su vargonais.
Solo?
Taip, pradėk su vargonais.
Pažiūrėsim, kas nugalės.
Adamas norėjo
sunkesnio albumo,
norėjo pagrindinio gitaristo,
nes, manau, jam vienam būti scenoje,
neturint nuo ko „atsimušti“,
tokiam dainininkui
buvo per daug.
Per daug dėmesio.
Gauni visą dėmesį.
Gerai turėti atsparą.
Gyvenau šiaurėj
su bičiuliu iš mokyklos laikų.
Žiūrėjau O. J. teismo procesą,
o jis be perstojo
manęs klausinėjo.
Tris metus keliavom,
galvojau: „Turiu dingt iš čia.“
Adamas pakvietė atvykt.
-Deivas čia? -Taip.
-Yra. O Danas čia?
Taip.
-Čarlis? -Visi čia.
-Taip. -Matas?
-Taip. -Imk bosą.
Kur Čarlis?
-Čia! -Pradedam.
Niekada nebuvau studijoj.
Buvau padaręs pavienių įrašų su draugais
ir šiek tiek pagrojęs svetainėje.
Taigi tai buvo mano pirmasis albumas,
žinojau, kad jį išgirs.
Todėl stengiausi susiimti,
tai išgyventi.
Velniop tave, Holivude!
Deivo Braisono ritminė gitara
yra pagrindinis instrumentas
pirmajam albume.
O antram albume girdi Daną ir Imį.
O Čarlis yra ta nuolatinė jėga,
kuri viską sušvelnina ir išlygina.
Paprastai Adamas pasirodo
su daina, o grupė su ja dirba.
Tada dienos pabaigoje
arba kitą dieną,
išvadina netikėliais,
liepia tai mest.
Tada dirbam dar daugiau, galiausiai jis mus myli.
Svarbu, kad Adamas mus mylėtų.
Tu atleistas.
Atleistas. Viskas. Nebesu grupėj.
Jei sutiksi bet kokį tikrą menininką,
sutiksi žmogų, kuris nori viską sujaukti,
nori mesti iššūkį klausytojui
ar tiems, kurie turi autoritetą.
Manau, Adamui puikiai sekasi.
Jis tai daro kaip tikras menininkas.
Tai nėra agresyvu, tai yra išraiškinga.
„Catapult“ pradeda nuo jausmo,
kad mane klykiantį iššovė į stratosferą,
paskui trenkiausi žemyn,
turiu išsiaiškint,
kaip elgtis.
„Recovering the Satellites“
aiškina, kaip atsigauti,
kai nukrenti iš dangaus.
Su Adamu gyvenome kažkokius keistus...
DEIVIDAS VAILDAS RAŠYTOJAS
...susikertančius gyvenimus, galiausiai
susitikinėjo su pusantros „Draugų“ žvaigžde,
parašiau dvi knygas apie „Draugus“,
ir pirmąjį viršelio straipsnį
apie „Draugus“ „Rolling Stone“.
DEIVIDAS VAILDAS
Adamas savaip yra gražus vyras.
Jis šiek tiek primena žmogėdrą,
bet jis moka rašyti dainas.
Susitikinėčiau su juo, jei būčiau aktorė.
Kai sutikau Dženifer Aniston,
man melavo mano draugai, o jai - jos.
Sako, kad patinkam vienas kitam.
Nieko apie ją nežinojau.
Pike buvau užsiėmęs.
Ketvirtadieniais, 20 valandą,
nežiūriu televizoriaus, aš ant scenos.
Beprotiška, nes tai buvo epicentras
šlovės ir projekcijos devintajame dešimtmetyje.
Pirmo „Draugų“ sezono metu,
visi vaikinai klausinėjo,
ar Dženifer Aniston vieniša.
Jiems atrodė, kad turi šansą, nes televizijos žvaigždės
turi tą vertę.
Ateina į namus, tu galvoji:
„Visai kaip mano draugė.“
Kai ruošdavomės įrašinėti albumus,
grodavom „The Viper Room“,
tikrindavom medžiagą.
Atėjo Dženė, ji buvo šauni,
protinga, labai juokinga, graži.
Susižavėjau. Ir, sako, kad patinku jai.
Štai, susitikinėja su aktorėmis,
su kuriomis, roko kritikai mano, jie turėtų susitikinėti.
Tuo metu jis žengė į šiuolaikinę žvaigždžių erą,
tada, kai ji pasiekė piką.
Būtent tą akimirką
„Rolling Stone“ konkuruodavo
su „Us“ tipo žurnalais, garsenybių kultūros pasauliu.
Ir jis ten visus nervindavo.
Pamenu, kartą buvau čia su Džene ir Adamu,
mes išėjom.
Adamo mašina buvo kitoj gatvės pusėj,
ir ta paparacių
ir kamerų minia buvo siaubinga.
Nematei, kad Kurtas Kobainas staiga imtų sukinėtis
filmavimo aikštelėje su „Raganaitė Sabrina“ aktoriais,
su jais susitikinėtų.
Ir, manau, tai jam „uždirbo minusų“
kietumo
ir alternatyvumo „bažnyčioje“.
Tai ne jų reikalas.
Per tuos metus,
kai daug laiko leisdavau su Adamu,
jis, tikriausiai, buvo iki ausų įsimylėjęs gal keturis ar penkis kartus.
Jis greitai įsimylėdavo.
MARIJA LUIZA PARKER AKTORĖ
Mano prisiminimai apie Adamą yra 98 procentai platoniški,
gal 98,6.
Manau, būtų apsiėjęs be kelių merginų.
Galėčiau džiaugsmingai
išbraukti kelias jų iš to sąrašo.
Čia šio vakaro sąrašas.
Kai įrašinėjom antrą albumą,
susitikinėjo su Kortne Koks.
Ji leido su mumis laiką,
buvo turo autobuse.
Lakavo man nagus.
Įraše nuolat yra jos užuominų.
Ji yra ta „Monkey“.
Mergina, kurią jis mato kitoje palatos pusėje
„Long December“, yra Kortnė.
Tas albumas labai stipriai susijęs su tais santykiais.
Nemanau, kad santykiai buvo sveiki,
nes Adamas tuo metu
turėjo problemų.
Santykiai su ja truko ilgiausiai,
nors, nežinau...
ar tikrai dalį laiko buvom kartu.
Buvom labai skirtingi žmonės.
Ir... buvo akimirkų,
kurios buvo labai nuostabios.
Bet buvo labai sunkių laikų.
Nesusikalbėdavom.
Suprantu. Sunku atsispirti šlovės pagundoms,
bet kartu tai gali būti labai destruktyvus dalykas.
Man atrodo, jis suprato,
kad vienu momentu jau tampa,
arba bent jau flirtuoja su tuo, kad taptų kliše.
Laikyk asmeninį gyvenimą asmenišku.
Viešąją personą pasilik darbui.
Tai šiek tiek apsaugo
nuo dalykų, kurie gali labai žeisti
ar būti labai asmeniški.
„VH1 Storytellers“ buvo tarsi sesuo,
„MTV Unplugged“ atitikmuo.
Skirtumas buvo tas, kad „Storytellers“ atlikėjas
turėjo paaiškinti, apie ką yra daina.
Manau, tokios dainos gali būti banalios.
Atrodo, kiekvienas, kuris išleidžia sėkmingą albumą,
būtinai parašo dainą apie tai, kaip jam dabar sunku.
Ir, manau, žmonėms ne visada lengva
su tuo tapatintis,
nes yra maždaug taip: „Ai, jis garsus, vargšas durnelis.“
Tai keista. Staiga
pasaulis pasikeičia.
Žmonės žiūri kitaip, elgiasi kitaip.
Prisitaikiau, bet buvo laikas,
kai buvo labai sunku.
Labai stengėmės visiškai perkurti
ir perrašyti visas tas dainas.
„Have You Seen Me Lately?“
visiška roko daina, taip?
Ten vien gitaros, pianinas...
tiesiog...
O dabar, kai ją išardai, visiškai nusirengia tekstas,
pamatai pamatą,
priežastį, dėl kurios ta daina apskritai egzistuoja.
Nebeturi triukšmingos elektrinės gitaros komforto,
kuris nukreiptų dėmesį nuo to, kad ši daina
apie bjaurius jausmus, buvimą roko žvaigžde
čia ir dabar.
„Have You Seen Me Lately?“ pilna pykčio.
Pirmas kartas gyvenime,
kai aš tikrai pajutau,
ką reiškia būti keliose vietose vienu metu.
Gyveni savo gyvenimą,
bet tuo pačiu metu egzistuoji
kaip įsivaizduojama savo versija kitų žmonių galvose,
ir dar gyveni per radiją.
„Have You Seen Me Lately?“ yra
apie tavo santykį su šlove,
žmonių santykį su tavimi
per tą šlovę, su pykčiu ir bandymu ją atstumti.
Ką dabar apie mane manai?
Kai pasiunčiau velniop, ką dabar manai?
Nes esmė tokia, ar tu gali pasakyti man
vieną dalyką, vienintelį dalyką,
kurį prisimeni apie mane iš tos dainos?
Nes nebesu tas žmogus.
„Have You Seen Me Lately?“ yra išsipildžiusi
„Mr. Jones“ skelbtos tamsios, baisios pranašystės pabaiga.
Yra prognozė ir yra kulminacija.
Taip, išgarsėjau. Taip, nekenčiau to.
Taip, aš... nebepažįstu savęs.
Nežinau, kas esu,
tu irgi nežinai, kas aš.
Manai, kad žinai.
Matei ant žurnalo viršelių.
Matei per MTV.
Matei su viena ar kita aktore.
Manai, žinai mane, bet nežinai.
Pasakyk vieną dalyką,
ką prisimeni apie mane.
Naujas albumas - „Recovering the Satellites“
ir jis pasirodys spalio 15 dieną.
Išgirdot jį pirmi.
Ši daina vadinasi „Walkaways“.
Labai nekantravau.
Turėjom pradžią.
Nesam visiškai nežinomi.
Pastaruosius trejus metus
turėjome vieną didžiausių albumų,
visi klausys to, ką išleisime toliau.
Kol bus puikus, viskas gerai,
labiausiai bijojom
nežinomybės, ne to, kad nepatiks.
Nebijojau, kad žmonėms nepatiks.
Maniau, įrašysim puikų albumą.
Taip ir padarėm.
Pardavėm labai daug „August“ kopijų,
nežinau tiksliai kiek,
šešis ar septynis milijonus. Maniau,
visi albumai turės tokius skaičius.
Žinoma,
„Satellites“ irgi bus septyni milijonai,
bus daugiau. Bet taip nebuvo.
DISKAS GERAS, BET GIRIA SAVE
Tuo metu, kai pasirodė, niekas į jį nekreipė dėmesio
arba numojo ranka, nepatiko.
Jis yra nuostabus kūrėjas ir labai trapus.
Išorėj atrodo tvirtas,
bet turi elgtis atsargiai,
nes jis puikus dainų autorius
ir puikus dainininkas.
Jeigu savo žurnale parašysi, kad jis šūdinas,
tai jį paveiks.
KAIP SĖKMĖ SUGADINO ADAMĄ DURICĄ
Ačiū, labanakt. Būkit atsargūs.
Kelyje dažnai nusivildavau.
Atsiliepimai buvo prasti.
Net ne prasti,
jie visai nekalbėjo apie mus.
Kalbėjo apie žmones, su kuriais buvai,
o jie nesusiję su tavo muzika.
Adamui rūpėjo kritika. Jis... buvo jautrus.
Jis jautrus šiknius.
„Recovering the Satellites“ tapo dvigubai platininiu,
du milijonai, kas, aišku, nėra
„August and Everything After“ sėkmė.
Bet parduoti du milijonus albumų,
1996 metais, kai tai tavo antras albumas...
SKAIČIUOJANT BĖDAS
...kai tiek kritikos,
tokia aplinka,
kur tavęs nekenčia,
nes tu sėkmingas.
SĖKMĖS DEJONĖS IKI BANKO
Dar įspūdingiau,
nei iš niekur nieko parduoti
septynis milijonus.
Kai kuriems žmonėms šis albumas
yra tiesiog „antro kurso prakeiksmas“,
nors pats albumas yra puikus
ir labai sėkmingas.
Albumas puikus.
Bet tuo metu labai nusivyliau.
Labai stengiausi kurdamas jį.
Be to, tuo metu man buvo labai sunku.
Psichologinės bėdos.
Maniau, tai paskutinis albumas.
Pralaimiu šitą kovą, su kuo bekovočiau,
rituosi žemyn.
Prireikė daug metų, kol suvokė
savo diagnozę.
Atvirai kalbant, galvojau,
jei jam reikia atšaukt koncertą...
blogai verslui,
bet jei tau padės išgyvent
šį turą, man tinka.
Jei reikia atšaukt visą turą,
nes nebepakeli to, suprantu.
Padaryk pertrauką, viską išspręsk.
Nežinojau, kaip jam padėti...
kai būdavo blogai, nes kartais būdavo blogai.
Sakė, jam reikia reabilitacijos,
kad nutrauktų vaistus.
Išrašytus vaistus.
Jis atsisakė ir užsakė turą.
Turo metu jis metė vaistus,
elgėsi kaip beprotis, buvo sunku.
Turėjau rimtų psichologinių bėdų.
Mane tempė į dugną,
buvo sunku išsikapstyti.
Jei mano dainos yra apie kažką,
tai tik apie bandymą
jausti jausmus,
kol viskas skatina nieko nebejausti,
pamiršti savo jausmus.
Jei yra žinutė, tai ji tokia.
Iš tiesų nemanau, kad įmanoma būti laimingu.
Nemanau, kad pasaulis taip sutvertas.
Vienu metu, kai gyvenau Los Andžele,
man buvo labai sunku,
pradėjau pjaustytis.
Blogiausia dalis ta, kad žalodavausi,
atrodydavo, kad tai veikia.
Taip, kažkiek palengvėja.
Reikia daugiau žalotis,
nes jaučiuosi geriau.
Pamenu, galvojau apie tokią logiką,
mąsčiau, kad tai prasta logika.
Suvokiau:
„Atrodo, kad darau kažką naudingo,
bet taip nėra.“
Daktarui pasakiau:
„Bėda. Turiu bėda.“
Savo noru atsiguliau į UCLA medicinos centrą.
Tą dieną, kai įsirašiau, Maraja Keri kaip tik iš ten išėjo.
Žiniose
žmonės tyčiojosi iš Marajos Keri.
Nerodė pagarbos
ar užuojautos. Iš jos padarė
juokelį, lyg jai negerai.
Tada supratau,
kad nekalbėsiu apie tai spaudoj,
kol visko nekontroliuosiu.
Ant manęs išliejo tiek tulžies,
kad žinojau, jog negaliu jiems nieko sakyt.
Iš pradžių negalėjau apie tai kalbėt.
Tiesiog negalėjau.
Man atrodo, psichikos ligos šiame pasauly yra labai plačios ir gilios,
nes visi galvojame skirtingai.
Kuo daugiau žinosim, kaip veikia mūsų smegenys,
tuo geriau mums bus.
Žinojome, kad Adamui lėtinis nemigos sutrikimas.
Jis nebijojo
kalbėt apie psichologinę būseną.
Jis buvo atviras ir drąsus,
bet jis neturėjo...
Nemokėjom apie tai kalbėt.
Gauti tiek daug dėmesio taip greitai,
man atrodo, yra...
tarsi įmesti bombą į smegenis ir sakyti:
„Ei, tikiuosi, tau viskas bus gerai.“
ADAMUI BUVO NUSTATYTAS TAM TIKRAS DISOCIACINIS SUTRIKIMAS,
PASIŽYMINTIS DEPERSONALIZACIJA.
REIŠKIA, ŽMOGUS PRARANDA RYŠĮ TARP MINČIŲ,
PRISIMINIMŲ, JAUSMŲ, APLINKOS IR TAPATYBĖS.
Manau, labai padėjo, kai gavau tikrą diagnozę.
Daktaras pasakė: „Šie vaistai
turbūt tau netinka.
Pakeisim juos.
Štai, kas dedasi.“
Pagaliau
kažkas viską paaiškino.
Tai nedingsta,
bet moku kvėpuoti ir nepanikuoti.
Žinau, kaip viską išspręsti ir gyventi su tuo.
Jis pasikeitė,
pradėjo dirbti su savimi.
Jis pasiekė dugną,
o tada iš jo išsikapstė.
Tai geriausia, ką padarė.
Jis vertas pagarbos už tai, kaip viską išsprendė,
už savo darbą.
Bandau apie tai negalvot,
negalvoju apie tai, kai dirbam.
Galvoju per pertraukas.
Tai man daug ką sugadino.
Tampi viešu juokeliu,
visi juokauja,
visiems malonu, nieko asmeniško.
Girdėję apie Counting Crows grupę?
Jų vokalistas yra ši būtybė, Adamas Duricas.
Pagalbininko Bobo kopija
perėjo visą devyniasdešimtųjų gražuolių sąrašą.
Nėra šansų prieš
Durico iš Counting Crows parodiją,
albinoso versija.
Kažkas 2003 metais parašė:
„Supratęs, kad niekada netaps
lieknu plakatiniu gražuoliuku kaip Enrikė Iglesijas,
grupės lyderis Duricas
nuėjo į kitą pusę.
Dabar jis atrodo kaip basas autobuso vairuotojas
su prie galvos pritvirtintu aštuonkoju.“
Noriu tai pamatyt.
Rinkčiausi tai vietoj Enrikė Iglesijaus.
„Adamas turi atvirą nervą, prijungtą prie balso stygų.“
Teisingai.
„Žviegia, dreba, nyksta, gelia.
Counting Crows vokalistas
nerado skausmo, kurio nenorėtų ištreniruot
atidarydamas burną ir dainuodamas.“
Jis tai matė kaip blogą atsiliepimą,
o aš mačiau aistrą.
Velniop atsiliepimus.
Tai tiesiog tampa dalimi to, ką žmonės vadina „populiariu humoru“,
kai tampi patyčių auka.
Tapom bokso kriaušėmis.
Bet kodėl? Kodėl taip manai?
Na, nežinau.
Akivaizdu, suerzino daug žmonių.
Gal prisidėjo,
kad visus siuntinėjau,
kai liepė daryt, ko nenorėjau.
Tai nebe juokelis,
kai jis kyla iš pykčio arba pavydo.
Kai tai kyla iš meilės, iš esmės neįmanoma perlenkti lazdos.
Jei kažką myliu, rašau kaip gerbėjas,
pasišaipau kaip gerbėjas,
viskas gerai.
Bet kai nenorima nieko gero,
juokelis perlenkia lazdą.
Galiu tyčios iš Adamo.
Žino, kad jį myliu.
Todėl myliu jų muziką.
Jie lyg Dave Matthews Band,
tik be sudėtingų gitaros partijų.
Ne, myliu Counting Crows. Tai viena geriausių muzikų,
kurią išgirsi CVS parduotuvėje trečią nakties.
Esat matę „Tylųjį vyrą“?
Džono Fordo, Džono Veino filmą?
Buvęs boksininkas, grįžta į Airiją,
bando apsigyventi namuose, kuriuose gimė.
Pykstasi vietiniu žemvaldžiu,
kuris nuolat siunta
ant Džono Veino personažo.
Jis sako savo dešinei rankai,
suktam žmogui:
„Parašyk vardą.“
Rašyk vardą, Šonas Torntonas.
„Užrašei?“ „Taip.“
Na, dabar išbrauk.
Mirtis jam.
Visada taip sako. „Dabar išbrauk.“
Ką darysiu, rašysiu
ir braukysiu vardus?
Turiu geresnių veiklų.
Tai laiko švaistymas.
Bet puiki scena, puikus filmas.
Man patinka groti.
Man tai patinka.
Na, tai vienintelis dalykas, kuris man labai patinka.
Neturėdavau nieko, tik muziką.
O dabar tiesa tokia,
kad nesu gyvas tik ja.
Man džiugu, kad galiu būt kūrybingas,
rašyti dainas.
Bet aš jau nebemirštu vienišas iš nevilties
name be jokio kito išėjimo,
išskyrus dainas.
Tada išgyvenau labai baisią disociacinę vienatvę.
Turėjau dainas,
kurios leido pajust ryšį su pasauliu.
Adamą sutikau 2017 metais.
Jis buvo žavus, bet šiek tiek drovus,
labai mielas.
ZOJA MINTZ ADAMO PARTNERĖ
Pavakarieniavom,
nuo tada esam kartu.
Labai saugau Adamą.
Anksčiau esu bijojusi to jausmo,
kad reikalaujama būti kieno nors laime.
Bet Adamas nėra priklausomas nuo manęs ar kitų žmonių.
Man atrodo, dredai buvo vienas iš dalykų,
kurio žmonės nesuprato, ir, ko gero...
prisidėjo prie to,
kaip į jį reagavo publika.
Manau, buvo nemažai pašaipų,
ir buvo tam tikras spaudos apsėdimas tuo:
„Vyras su dredais susitikinėja su gražia moterimi,
kaip taip gali būti?“
Kai mes pradėjom santykius,
jis buvo su dredais,
man atrodė, kad, kad ir ką jie reiškė anksčiau,
dabar jie labiau buvo tarsi skydas.
Jaučiau, kad jie kaip barjeras,
o kai pavykdavo prasiskverbti,
pamatyti jo veidą, aš...
Myliu jo veidą ir jo... Jis turi gražias akis,
dievinu jo šypseną.
Ir aš visada...
švelniai jį skatinau,
jog galbūt... galbūt turėtum pabandyti...
pabūti be dredų.
Buvau nustebusi, džiaugiausi dėl jo,
nes jis buvo laimingas.
Pasirengęs naujai erai.
Pasiruošęs tapti nauja savo versija,
gal net labiau atvira, labiau matoma savo versija.
Džiaugiausi dėl jo.
Man antras albumas yra geriausias.
„Recovering the Satellites“, pamenu, girdėjau jį
iš brolio kambario. Gavo pirmas.
KRISAS KARABASAS
Nežinau, kas tai.
Skambėjo kitaip nei pirmas.
Skambesiu nepriminė pirmo albumo.
Jame yra toks šiurkštumas, kuris man iki šiol labai artimas.
Jis verčia mane,
net šiam gyvenimo etape, džiaugtis dėl muzikos.
Tai vienas iš albumų,
kurių klausau, kai noriu tai pajust.
Dainos neprilygstamos,
visos yra stiprios,
nuo pirmos iki tų...
ŠONAS BARNAS MUZIKANTAS
...kurias išleido neseniai. Negalėjau patikėt,
kad kažkas gali taip tiksliai sukonstruoti emociją.
Pakeitė mano gyvenimą. Dėl to pats rašau dainas.
Suteikė
grupėms daug įžvalgų ir drąsos...
VESLIS ŠULČAS THE LUMINEERS
...kad nereikia rašyti greičiausios,
garsiausios dainos.
Turi rašyti išskirtines dainas.
Jos gali būti ramios, gali būti lėtos,
gali būti labai širdingos.
Atvirumas nėra miręs.
Nuo nuoširdumo nenumirsi.
Neturi būti ironiška, bet turi būti poetiška.
Jis buvo pasirengęs visiškai atsiverti,
būti pažeidžiamas ir pasakyti, koks „ne kietas“ jautėsi.
O tai buvo kiečiausia dalis.
Žmonės, kurie dievino tą pirmą albumą,
gal nenusipirko „Recovering the Satellites“,
gal nusipirko,
bet niekas niekada nenustojo mylėti jo dainų.
Jos niekada nedingo iš radijo.
Pažiūrėkim.
Dabar įrašysime „A Long December“.
-Vienas? -Taip.
Gerai.
Pasirengęs? Ir...
Čia kartojam.
Adamo talentas yra daug svarbesnis
už „kietumą“, kuris keičiasi kone kasdien.
Po velnių tą kietumą.
Yra daug žmonių, kurie devintajame dešimtmetyje
gavo gerokai daugiau liaupsių nei Adamas,
bet šiandien jų nebeklauso,
jie neturi vietos skirtingų kartų širdyse.
Žinodamas, ką žinau,
sakyčiau, jei ką dainuoji
ateina iš širdies ir nori apie tai dainuot,
daugiau apie nieką nereikia jaudintis.
Visi reaguos savaip, ir kai kurie,
kurie šiandien nekenčia,
rytoj tai pamils.
Geriausia Counting Crows muzika ta,
kur atrodo, kad jiems nerūpi, ką galvoja kiti.
Jie tiesiog pasakoja jo patirtį,
jų patirtis.
Tai brolystė ir seserystė
keistų žmonių, su kuriais mane sieja šitas bendras dalykas.
Imam visus dalykus, kurie vyksta mūsų gyvenimuose,
ir paverčiam juos keistais
besirimuojančiais paaiškinimais,
apie tai, ką patiriam.
„RECOVERING THE SATELLITES“ JAV TAPO DVIGUBAI PLATININIS.
COUNTING CROWS YRA IŠLEIDĘ AŠTUONIS ALBUMUS
IR PASAULYJE PARDAVĘ VIRŠ 25 MLN. ĮRAŠŲ.
JŲ NAUJAUSIAS ALBUMAS
TĘSIA JŲ IŠSKIRTINĮ PALIKIMĄ.
Aš vis dar esu apsėstas muzikos.
Tik tai nebe vieta, į kurią einu išlieti savo jausmų.
Tai vieta, kur gyvenu. Dievinu tai.
Išvertė Domantė Jančiūnaitė