Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
EIMIJA SKOTA REŽISORE
Neskatoties uz 30 gadu ilgiem, vareniem panākumiem,
"Counting Crows" aizvien
ir viena no polarizējošākajām grupām roka vēsturē.
Šajā filmā koncentrējos
uz pirmajiem diviem "Counting Crows" albumiem,
jo gribēju noskaidrot,
kas izraisīja tādu apbrīnu
un naidu.
Daudzas manas dziesmas ir par grūtiem brīžiem
cilvēku dzīvē,
bet tās papildina
ideja par cerību.
Esmu cilvēks, kurš domā,
ka daudzas situācijas ir bezcerīgas.
Jo īpaši jaunībā tā šķita.
Papildu visam pārējam,
grūtībām, ar ko varētu saskarties,
man bija garīga saslimšana, kas bija...
Es nesapratu, kas tā ir,
nezināju, kas notiek.
Zināju, ka ar to ir grūti sadzīvot.
Kā lai...
pievēršas cerībai,
ja nespēj pagulēt,
nespēj skaidri padomāt. Un tad pēkšņi nonāc
visas pasaules priekšā.
Bija lieliski pēkšņi tikt pie karjeras.
Bet viss pārējais, kas tai sekoja,
bija sasodīti grūti.
Šīs dziesmas lika mainīt to, kāds cilvēks esmu.
Tās man nozīmē visu.
Esmu pateicīgs par to grupu,
par to lirisko atvērtību - dziedāt, kā jūties.
Tas ir ļoti drosmīgi,
jo kā mākslinieks vari tikt par to nosodīts.
Viņš uzrunāja ar dziesmu, kurā teica, ka grib būt rokzvaigzne,
tieši tajā brīdī roka vēsturē,
kad nevajadzēja atzīt,
ka gribi būt rokzvaigzne.
Apstājāmies pie luksofora,
bērni mašīnā sāka kliegt:
""Counting Crows" ir briesmīgi!"
Kad kļūsti slavens, nevari darīt to, ko darīji iepriekš,
tāpēc kļūsti izolēts.
Ja iekšējais kritiķis ir tik skaļš, kā man un Ādamam,
neizbēgami pienāk brīži,
kad burtiski nepatīc pats sev.
Tevi neviens nesagatavo tam,
kas notiek, kad pirmais albums kļūst slavens.
Misters Džounss. Kas vispār ir misters Džounss?
Vai mēs to uzzinām? Tas ir Džeimss Ērls Džounss?
Alekss Džounss? Indiana Džounss?
Es meklēju atbildi,
varbūt varat palīdzēt.
Kurš, ellē, bija Džounsa kungs?
-Mani zābaki ir redzami? -Jā.
Labi, jo tie ir lieliski.
ĀDAMS DURICS "COUNTING CROWS"
Pārcēlāmies uz Bērkliju, tad Oklendu,
tad atkal Bērkliju.
Es pirmo reizi biju grupā,
rakstīju dziesmas, vadīju to,
un tas ir grūti.
Nonācu posmā,
kad meklēju grupai nosaukumu.
Man bija klade ar divām kolonnām, kur bija nosaukumi,
kādi 60 nosaukumi. Visi bija briesmīgi.
Tur bija "Bird Circle", "Monkey Garden",
vai apgriezti.
Skatījos ierakstu ar Mēriju Luīzi Pārkeri.
Viena no senākajām draudzenēm.
To sauca "Signs of Life".
Tas laiks bija mežonīgs. Biju nofilmējusies savā pirmajā filmā.
MĒRIJA LUĪZE PĀRKERE AKTRISE
Tajā filmējās Bo Bridžess, Vinss D'Onofrio,
Kevins Dž. O'Konors.
Filmā ir aina, kurā Vinss un Kevins
stāv kalna malā, domā, ko darīt
ar savu dzīvi,
un paceļas vārnu bars. Vinss saka...
Kāds bija tas pantiņš par vārnām?
Kāds pantiņš?
Tas, ko saka, kad redz vārnas?
-Vārnas? -Jā.
Kevins saka: "Laikam skaitīt suņus."
Nē, ne suņus. Vārnas.
Tā mēdza teikt mana mamma. "Skaitīt vārnas".
Izplēsu no klades to lapu,
iemetu vecāku kamīnā.
Nolēmu, ka tas būs mūsu nosaukums.
Man teica, ka tas ir briesmīgs nosaukums.
Visi nosaukumi ir briesmīgi, līdz tā vairs nav.
Viņš uzstājās "Grange Hall" Bērklijā,
mēs ar Ādamu strīdējāmies par ierakstiem.
Man patika "Cannes", "Captain Beefheart".
DEIVIDS IMERGLUKS, ĢITĀRISTS
Viņš runāja par Brūsu Springstīnu.
Teicu: "Neesmu baznīcas draudzē."
Viņš jautāja: "Kā to saprast?" Pēc pāris dienām
man pie durvīm klauvēja
ap 11 no rīta.
Atvēru durvis, tur bija tas Ādams.
Viņam bija kaudze ar ierakstiem.
Viss Brūsa Springstīna katalogs.
Lietoti, ko tikko nopirka "Amoeba Records".
Viņš teica: "Lūdzu, tas ir tev.
Aprunāsimies vēlāk."
Es domāju: "Mīlu to puisi."
Imergluks teica...
DEIVIDS BRAISONS ĢITĀRISTS
"Redzēsim, vai sapratīsieties."
Un tas notika. Mums uzreiz saskanēja.
Kad gribējām ierakstīt,
devāmies uz Deiva studiju.
Deivam piederēja neliela ierakstu studija,
ko sauca "Dancing Dog".
Šis projekts kļuva par lielisku demo ierakstu.
Deivs bija talantīgs inženieris.
ČĀRLIJS GILINGAMS TAUSTIŅI
...izklausījās pēc ieraksta.
Mēs tad rakstījām "August".
Ādams sarakstīja dziesmas,
bet es palīdzēju, sarakstīju pārejas.
Sakot "mēs", domāju viņu.
Atradām Alanu Leonardu.
Tas bija iespaidīgi. Viņš bija Toma Petija advokāts.
Pārstāvēja "Warner Chappel Publishing".
Jā, protams. Atsūti ierakstu.
Demo ierakstā jābūt vienai, divām, varbūt trim dziesmām.
Mums bija 14 vai 15. Aizsūtījām viņam.
Viņa reakcija bija tāda, kā jebkuram,
saņemot tādu ierakstu. "Kādi muļķi."
Alans teica: "Kaut tas būtu labi,
jo skanēs 30 sekundes."
Bet tad sākām to klausīties,
tur bija puse pirmā albuma.
Kopā ar dziesmām, ko neplānoju
pirmajam albumam, bet tās bija ļoti lipīgas,
labas dziesmas.
Tās nebija 30 sekundes, lai aizmestu,
bet 30 sekundes, lai piezvanītu.
Vakarā, kad viņš to saņēma, man zvanīja.
"Ak Dievs. Esmu sajūsmā.
Gribu ar jums strādāt.
Ļaujiet man to pabeigt. Labi, atā."
Atkal zvana. "Te Alans Leonards.
Tas advokāts. Atsūtījāt ierakstu."
"Labi. Protams."
Tas advokāts nodeva to pārstāvjiem,
visi to kopēja.
METS MALEJS BASS UN TAUSTIŅI
Tas kļuva par daudzu mīļāko ierakstu.
Saņēmām piedāvājumus no visām kompānijām.
Pēc tam sākās izsole.
"Geffen" piedāvāja pilnīgu radošo brīvību
un augstāku honorāra likmi.
Mēs iemainījām visu naudu pret to.
Pilnīgi visu.
"Geffen" bija "Nirvana".
"Geffen" aizsāka to, kas tagad bija
jauns, stilīgs un svarīgs.
ROBS HARVILA VĒSTURNIEKS
Ja tev tolaik bija 14,
"Nirvana" mainīja visu.
Vienu dienu klausījos "Poison" un "Def Leppard",
nākamajā vairs ne.
Tad oficiāli sākās 90. gadi.
Tolaik dzīvoju vecāku mājā,
salauzu viņiem sirdi.
Biju gatavs doties meklēt darbu,
piepildīt savu eksistenci.
Man bija karjera IT.
Gribēju būt akadēmiskais
MI, mākslīgā intelekta pētnieks.
Kopš 12 gadu vecuma zināju, ka gribu būt grupā.
Nezināju, cik neiespējami ir būt veiksmīgam.
Pēkšņi mums bija līgums ar ierakstu kompāniju.
Mēs bijām bikla un sīka
folkroka grupa no Bērklijas.
Kā lai pārdodam miljoniem ierakstu?
Pieņēmu, ka izveidosim ierakstu.
Varbūt aizbrauksim turnejā ar busiņu,
tad atgriezīsimies mājās.
Grupa izjuks.
Līgums tiks pārtraukts.
Ir kāds brīdis ar Koijotu,
kad viņš lido,
kāds saka: "Tu neproti lidot."
"Neprotu?" Un viņš nokrīt kā akmens.
Domāju, ka varu būt rokzvaigzne.
Es to varu.
Kad strādājām pie pirmā ieraksta,
teicu cilvēkiem birojā,
lai pietaupa manu kabinetu. Domāju,
ka pēc četriem mēnešiem
atgriezīšos darbā, vai ne?
Bet tas nenotika.
Mēs īrējām māju kalnos.
Tagad tas ir Šveices konsulāts.
Tur bija ideāli. Bija liela istaba,
kurā varējām ierakstīt.
"T-BONE" BĒRNETS PRODUCENTS
"T-Bone" Bērnets ir viens no labākajiem,
mums paveicās ar viņu.
Jau viņa vārds, "T-Bone" Bērnets,
ir 75% no viņa autoritātes,
viņa diženuma.
"Tas ir mūsu producents "T-Bone"."
Jā.
Bieži spēlējām pokeru. "T-Bone" tas patika.
Tas bija viens no pirmajiem masāžas krēsliem,
ko biju redzējis.
"T-Bone" vienmēr bija tajā krēslā, runāja pa telefonu.
"Man patīk tas, ko darāt. Turpiniet.
Turpiniet tā. Man patīk."
Jā, jā, jā.
Teica: "Ierakstījām demo, kas izklausās kā albums,
tagad jāieraksta albums, kas atgādina demo."
Kad strādājām pie pirmā ieraksta,
centāmies atklāt,
kas mēs esam.
Domāju, ka mums jāapsēžas aplī,
jāklausās pārējos, jāiemācās spēlēt kā grupai.
Es liku visiem...
mainīties.
Deivs Braisons spēlēja "Stone Roses" ģitāru,
ar efektiem, atbrīvojāmies no tiem.
Mets spēlēja basģitāru.
Likām iegādāties veco "Hofner" un "Vox".
Čārlijs spēlēja sintezatoru.
Teicām, ka te būs tikai klavieres un B3.
Kā mūziķi...
teikšu, ka nebiju tam gatavs.
Kad gatavojām pirmo ierakstu,
biju pārbijies.
Nebiju drošs, ka varu dot to,
ko šis ieraksts pelnījis, ko tam vajag.
Es biju drošs, ka nespēju.
Padarīju visu dzīves nožēlojamas.
Liekas, visi kādā brīdī pameta grupu,
kamēr ierakstījām.
Tā bija grūta pāreja,
no 50/50 partnerības,
ļaut Ādamam pieņemt lēmumus.
Atceros, kā tad, kad viņš teica,
ka tā ir jaunā kārtība,
es ilgi domāju par aiziešanu.
Es domāju... Drīkstu lamāties?
-Protams. -"Pie joda."
Iedomājies, ka strādā visu mūžu,
lai saņemtu līgumu,
tad tas notiek, jo esat tik laba grupa,
bet līderis saka: "Lieliski,
bet viss, ko dari, ir nepareizi,
mums viss ir jāmaina."
Domātu, ka tas puisis ir traks.
Bet pēc tam,
kad beidzu sevi žēlot, padomāju,
"Redzēsim, kur tas aizvedīs."
Studijā viņam regulāri bija
ļoti tumši brīži,
kad viņš neprata komunicēt,
ko gribēja,
viņam nepatika tas, kas notika.
Bija jārada konkrēta sajūta.
Nezināju, kā pateikt cilvēkiem,
kur ir problēma.
Zināju, kādai jābūt sajūtai,
un man tas nepadevās.
Nezināju, kā pateikt cilvēkiem,
kā būt "Counting Crows".
Varu to teikt, jo esmu tāda pati.
Kad viņš ir radīšanas posmā,
ar viņu nav viegli saprasties.
Viņš tiecas uz kaut ko,
kas pārspēj iecerēto.
Grib, lai viņu pārsteidz.
Grib, lai ieraksts ir labāks par to, ko viņš bija iedomājies.
Viņš būs neatlaidīgs, tiecoties pēc tā.
Ne visi ir tādi.
Pavadīju savu dzīvi rokenrolā.
Visu mūžu esmu bijusi grupās.
Kā līderim,
tev ir jāprot savienoties ar grupu...
SINDIJA LAUPERE MŪZIĶE
...laižot to cauri sev.
Ādams to nemieru, ko juta,
izpauda mūzikā.
Viņam nepatīk nospodrināta mūzika.
Spodrināšana padara to sliktāku.
Vajag izmantot savas jūtas,
instrumentus tā,
lai nav nospodrināti, bet ir patiesi,
kaut arī tā ir 109. reize.
Mums bija jārada kas īsts.
Tam vajadzēja sāpēt.
Gribēju dziesmu kā "Perfect Blue Building",
lai tā būtu kā sabrukums.
Un man pašam tāds bija.
Ādamā ir jūtama intimitāte,
kad liekas, ka klausies,
skaties, kā kāds tiek galā ar kaut ko.
Gluži kā izpaust
iekšējo satraukumu,
tā ir terapeitiska sajūta,
ar kuru vari dalīties ar viņu,
ja nonāc uz tā paša viļņa.
Sāku rakstīt dziesmas, kad man bija 18.
Tas deva iespēju izpaust sevi tā,
kā nevarēju visu mūžu.
Likās, ka manī ir tik daudz kas.
Tas nespēja izpaust pats sevi,
parādīties citās lietās,
ko darīju bērnībā.
Tā ir kā vieta, kur dodos,
lai runātu par to visu ar sevi,
es dzīvoju šeit, un tā ir vieta, kur dodos,
lai varētu izpaust to visu, ko jūtu.
Daļa no disasociatīvās uzvedības
ir tas, ka dzīvo nodalīti no visa.
Pasaule šķiet kā filma, kuru skaties.
Savā ziņā
esi distancēts no savas dzīves.
Iemācoties rakstīt dziesmas,
tu vari izpaust daudz ko,
nevis...
Kādu rītu, kad man bija 21, paņēmu lielu ūdens glāzi,
izdzēru visu ūdeni.
Domāju: "Es jūtos ļoti savādi.
Jūtos citādi. Kā...
"Kā būtu salietojies."
Kā man likās, tā arī bija nākamo...
gadu, pusotru gadu.
Tas bija baisi. 24 stundas dienā.
Katru rītu, kad pamodos,
man vispirms bija bail atvērt acis.
Es ļoti gribēju, lai tas beidzas, bet tas nenotika.
Tas tikai turpinājās.
Tad es sāku domāt,
ka man ir kāda psihiska problēma,
jo tas nebija saistīts ar narkotikām.
Tas vienkārši notika.
Tad es sāku lietot medikamentus
ārsta vadībā, jo es nezināju, kā dzīvot.
Tas bija tik baisi, tas nebeidzās.
Kamēr ierakstījām pirmo albumu,
man zvanīja menedžeris, kas teica: "Sveiks,
Vans Morisons neuzstāsies
Rokenrola slavas zālē.
Viņu tur godinās, bet viņš neieradīsies."
Robijs Robertsons
tad bija muzikālais direktors.
Un Robijs teica: "Nē, es zinu to grupu.
Viņi tagad veido albumu.
Viņi būtu ideāli."
Rokenrola slavas zāle tika radīta, lai izslēgtu cilvēkus.
Katru gadu ielaiž šos cilvēkus,
nevis tos cilvēkus. Tur ir hierarhija.
Tur ir veids, kā iekļūt,
un tad tevi pieņem.
Domāju, kā Robijs Robertsons teica:
"Dāmas un kungi, šie puiši."
Un uzrodas "Counting Crows". Neviens nezina, kas viņi ir.
Atceros, kad devāmies uzstāties,
man bija tā stulbā cepure, ko sauca par mambo zeķi.
Tā ir kā cepure ar garu galu,
tā tiek izvilkta cauri aizmugurē,
caur nelielu auklu.
Es nezinu, kāpēc man tā ir uz galvas.
Man ir liels, biezs mētelis.
Es apmaldījos uz skatuves.
Pirmo reizi, kad teicu: "Skaļāk..."
Skaļāk.
Atliecu galvu, cepure nokrita,
bet es to noķēru.
Es sapratu, ka man jāturpina ķert cepuri,
bet nesapratu, ka man tā kārtīgi jāuzliek
vai jānoņem pavisam.
Tā visu to dziesmu
migrē pa manu galvu dažādos virzienos,
uz priekšu un atpakaļ.
Tā slīd nost un griežas.
Bet mēs spēlējām lieliski, bija ļoti labi.
Liekas, vēl šodien esam vienīgā nezināmā grupa,
kas jebkad spēlējusi Rokenrola slavas zālē.
Kādu dienu dzirdēju,
ka Čārlijs pamet visas grupas,
un viņš spēlēs vienā grupā.
Domāju: "Tas ir neprāts."
DENS VIKERIJS ĢITĀRISTS
Kāpēc lai tu tā darītu?
Dzirdēju viņus "Paradise Lounge",
dzirdēju dziesmas, dzirdēju Ādamu,
skatījos, kā viņš uzstājas, teicu:
"Čārlij, ja jums vajag vēl kādu ģitāristu,
es labprāt ar jums uzspēlētu."
Nedēļas nogalē aizvedu ierakstu mājās,
atskaņoju to vecāku mājās,
un mamma no virtuves kliedza:
"Tas puisis ir čīkstulis."
Tas bija sākums.
Sākam. "Master T" pavada laiku ar "Counting...”
"Counting Crows".
-Kā sviežas? -Sveiki.
Labi, puiši, iepazīstiniet ar sevi.
Esmu Čārlijs.
-Sveiki. -Esmu Ādams.
Labdien, valsts. Tas ir Dens.
Den, prieks iepazīties.
Pastāsti par drediem. Cik ilgi tev tie ir?
Aptuveni gadu.
-Jā? -Jā.
Jauns tēls.
Man vienmēr bija grūti ieskatīties spogulī,
jo jutu, ka tas neesmu es.
Bija reizes,
kas bija satraucošākas,
bet tas neizskatījās pareizi.
Es tā nejutos.
Tas, ko redzēju, nebiju es.
Tas neatbilda tam, kā jutos,
redzot to seju spogulī.
Tā vienkārši nebija.
Bet, kad man bija dredi, es tā jutos.
Pirmo reizi
es sevi patiešām atpazinu.
Tad es pavadīju...
27, 28 gadus šādi dzīvojot.
Ziniet, un...
Liekas, es iemācījos būt es pats.
Ko? Tas šķita...
Man tas šķita neprātīgi.
Kāpēc lai tu tā darītu?
Bet, ak Dievs,
tas kļuva par daļu no tā, kas viņš bija,
un viņš tolaik izskatījās lieliski.
Bet tas pārsteigums. "Tu joko?"
"Tā tas būs?" Labi.
Nopirku vienu viņa dredu "eBay".
KRISS MĀRTINS COLDPLAY
Iestādīju to, cerot izaudzēt vēl vienu Ādamu Duricu.
Pazīstu viņu jau ilgi.
Iepazināmies pirms 20 gadiem Vašingtonas skvēra parkā.
Domāju, ka viņš ir Ani DiFranko, sāku flirtēt.
DŽEFS ROSS KOMIĶIS
Kāpēc mani uzaicinājāt?
Es tikai ņirgāšos par "Counting Crows".
Tiešām to vēlaties?
Kad "Counting Crows" kļuva slaveni, es biju MTV rakstnieks.
Strādāju Brodvejā 1515.
MTV bija top vieta. Tev bija tur jābūt, lai izsistos.
MTV noteica, kas ir foršs. MTV noteica, kas esi.
Varbūt devies repa virzienā,
varbūt devies roka virzienā,
varbūt devies "120 Minutes" virzienā.
"120 Minutes" bija indī šovs,
ko rādīja katru svētdienu.
No pusnakts līdz diviem naktī.
"Geffen" saņēma zvanu no MTV,
jautāja: "Kur ir "Counting Crows" video?"
"Geffen" prasīja: "Kurai dziesmai?"
MTV ļaudis atbildēja:
"Kas jums kaiš?
Kā to saprast, kurai? Tas ir jūsu albums.
Hitam - "Mr. Jones"."
"Ak tā, nofilmēsim to."
Menedžeriem bija ģeniāla ideja.
Neko neizdod
Ziemassvētkos, Jaunajā gadā.
Tajā nedēļā nav topu, tāpēc neko neizdod.
Nav dziesmu, nav ierakstu.
Neko neizdod, jo nevar nonākt topā.
Bija doma, ka neviens neko
tajā nedēļā nedos MTV.
Ja iedosim tajā nedēļā,
to noteikti parādīs "120 Minutes".
-Esmu Čārlijs. -Mets.
Esmu Ādams.
-Mēs esam... -Jā. Mēs esam...
-"Counting Crows".. -Jā, esam.
MTV bija ieslēgts, dzirdēju to sākumu.
Domāju: "Tas ir Ādams. Tas būs Ādams."
90. gadu sākuma rokzvaigznes man iemācīja,
ko nozīmē būt zvaigznei, kā tas ir.
Viņi rādīja, ka tas ir briesmīgi.
Trents Reznors turēja mikrofonu ar abām rokām.
Un šis: "Mana galva ir tik smaga,
nesot zvaigznes statusu." Tāds ir Trents.
Taču "Mr. Jones" ir šāds.
Viņš saprot, ka tas, ko viņš grib,
viņu droši vien iznīcinās.
Dziesmas tumsa ir uzreiz sajūtama,
un to tikai pastiprina aktīvais
pasniegšanas veids.
"Mr. Jones" ir par sapni kļūt par rokzvaigzni,
bet arī par to, ka tas nebūs tā,
kā to iedomājies.
Sakot: "Kad visi mani mīl,
es nekad nebūšu vientuļš."
Jāsaprot, ka tas ir nepareizi.
Tas nav tikai par sapni.
Tas ir arī par tukšumu.
Tas neizslēdz sapni.
Sapnis ir lielisks, bet tas neko neatrisina.
Gluži kā esot rokzvaigznei, viss neatrisinās.
Tev pašam ir jātiek galā.
Paveicās, ka kaut kad tajā rudenī
mēs spēlējām "Irving Plaza", iesildot "Cracker",
un mums bija lielisks šovs.
Mūs uzsauca uz skatuves, lai to atkārtotu,
kā iesildītāji. Tā nenotiek.
Tovakar publikā bija Mārsija Kleina,
Kalvina Kleina meita,
kas strādāja "Saturday Night Live".
Pēc tam mums prasīja,
vai gribam piedalīties šovā.
Viņi teica: "Vispirms "Mr. Jones" un varbūt "Round Here",
bet abas dziesmas ir jāsaīsina."
"Saturday Night Live" ir divas dziesmas,
bet to atšķirības
ir milzīgas.
Es gribēju spēlēt "Round Here",
gribēju spēlēt visu dziesmu,
domāju, ka tieši tā mūs definēs.
"Mr. Jones" ir lieliska dziesma,
bet tā līdzinās daudzām citām.
"Round Here" nav tāda, kā citas.
Viņi nepiekrita. Gribēja, lai spēlējam hitu.
Tad "Saturday Night Live" piekrita.
Varējām spēlēt "Round Here"
un "Mr. Jones",
turklāt pilnā garumā.
Mēs izmēģinājām, tad palikām tur,
neatstājām ēku. Es biju tādā sajūsmā,
ka nevarēju atslābt, ieskatīties citiem sejā.
Mēs nebijām bijuši televīzijā.
Visi šķita tik slaveni.
Pirmajā dienā, kad ieradāmies, mums teica: "Starp citu,
lai grafiks būtu pareizs,
mēs daudz ko pārdomājām,
vispirms spēlēsiet "Mr. Jones",
"Round Here" būs otrā dziesma.
Un...
Jums vajadzēs saīsināt katru dziesmu
par minūti, pusotru.
Nekas, ko sarunājām,
netika ņemts vērā.
Es teicu: "Nē, mēs sarunājām,
jūs mums to apsolījāt."
Viņi teica: "Jā, neko nevaram izdarīt.
Tādi ir TV raidījumi."
Es teicu: "Nē."
Ādams pateica: "Nē, mēs to nedarīsim."
Un draudēja vienkārši aiziet.
Tas daudz prasīja, ņemot vērā,
ka citi mirtu, lai varētu uzstāties
"Saturday Night Live".
Tas bija lielākais brīdis mūsu dzīvē.
Mums tas jāizdara pareizi.
Citādi negribu to darīt.
Nespēju iedomāties, ka citiem likās
laba doma par to strīdēties.
Es atbalstu Ādamu. Nevainoju viņu.
Bet, gadu gaitā, tā darot,
viņš ir daudzus nokaitinājis.
Viņš ir atbildīgs par grupu, viņš pieņem lēmumus.
Viņš nevienam neprasa.
Tas ir viņam raksturīgi.
Iemesls, kāpēc tik ilgi turamies kopā,
ir tas, ka to pieņemam. Jā. Viss ir labi.
Reizēm nav labi, bet lielākoties ir.
Dāmas un kungi, "Counting Crows".
Ir viegli zaudēt koncentrēšanos,
tad pēkšņi apjūc,
un tas tiek atkārtots atkal un atkal.
Mēs visi to zinājām.
Pat ja to neapspriedām, vienkārši zinājām.
Spēju domāt tikai par to,
ka gribu darīt to, kas man padodas.
Vienalga par kamerām.
Un Ādams, protams, bija elektrisks.
Noliekot Ādamu kameras priekšā,
viņš atdzīvojas.
Tā dziesma ir tik dramatiska. To spēlējot,
biju pazudis. Vienkārši prom.
Tā noveda līdz milzīgai kulminācijai.
Tas atgādināja kosmosa kuģi.
Bija daļa, kur viņš
beigās pacēlās citā līmenī. Un es...
uzkliedzu viņam uz skatuves.
Kliedzu: "Jā, aiziet!"
Domāju, ka spēlējām to tik labi,
cik vien varējām.
Un tas notika tiešraidē.
Domāju, ka tikko nospēlējām
satriecošu tās dziesmas versiju.
Mārsija Kleina bija uz balkona
kopā ar Geriju, kad to spēlējām.
Un viņa teica: "Tava grupa?" Viņš atbildēja: "Jā."
Viņa teica: "Viņi ir lieliski."
Viņš piekrita.
"Tavs draugs Ādams..." "Jā?"
"Viņš ir mērglis."
Mēs vairs neuzstājāmies "Saturday Night Live".
Nekad. Bet tas radīja mūsu karjeru.
NĀKAMĀ PIETURA LETERMANS
Šis ir viņu debijas albums. To sauc
August and Everything After.
Ja jums tā nav,
jums ir kāda problēma.
Divas nedēļas pēc "Saturday Night Live"
uzstājāmies pirmajos koncertos.
Tās dažas nedēļas bija pati labākā turneja,
jo varējām darīt uz skatuves, ko vien gribējām.
Tas posms bija sirreāls.
Bijām busiņā Sakramento, klausījāmies radio,
tad sāka atskaņot mūs.
Mēs zaudējām savaldīšanos.
Mēs devāmies uz priekšu.
Tas bija lielisks brīdis mūsu mūžā,
kļūstot par lielu grupu.
Tas bija neprātīgs laiks.
Tas bija nestabils, bet aizraujošs.
Būt uz skatuves kopā ar Ādamu bija ļoti aizraujoši.
Pat ne tuvu nebiju
spēlējis mūziku ar tādu cilvēku kā Ādams.
Dažiem cilvēkiem tas piemīt, dažiem ne.
Ādamam tas piemīt.
Mēs kļuvām lielāki un lielāki,
tagad iesildījām "The Stones".
Tu nepieaudz, sapņojot būt iesildītājs.
Tu pieaudz, sapņojot kļūt par mūziķi,
rakstīt dziesmas.
Taču es teikšu,
ka tas, ko Miks Džegers darīja 20 gadu vecumā,
lika man pamest klavieres,
kļūt par dziedātāju. Piecelties un dziedāt.
"August" iznāca 1993. gadā, kad man bija 17.
Tobrīd zināju tikai "Nirvana" un "Pearl Jam",
"Sound". Tikai grandžu.
Tam bija savs eksotisks,
bezgalīga plašuma brīvais gars.
17 gadu vecumā tas lika domāt,
kā lai es tāds kļūstu?
Mēs nesapratām neko daudz
par Ādama ikdienas dzīves mokām.
Tas izklausījās pēc brīvā gara lidojuma.
Spēju iedomāties to albuma vāku
"August and Everything After" tik skaidri.
Tas bija daļa no alternatīvā roka kopainas.
Tas nekavējoties šķita ļoti svarīgs un iespaidīgs.
Drūmiem, rakstošiem pusaudžiem
tas ir ļoti svarīgi.
DEIVIDA BRAISONA DIENASGRĀMATA
Nonācām Eiropā, "Rolling Stone" nolēma
uzlikt mūs uz vāka.
Nebiju drošs arī par to, jo, kaut arī
tev ir jābūt uz "Rolling Stone" vāka,
nespēju nedomāt par to, kāda pēc tam būs mana dzīve,
cik ļoti tā mainīsies.
Es biju ļoti kautrīgs.
Mani nosūtīja uz Parīzi,
lika rakstīt par viņiem, kad viņi sāka kļūt slaveni.
DEIVIDS VAILDS RAKSTNIEKS
Liekas, ka iemīlējos ierakstā
nakts lidojumā uz Parīzi.
Es nespēju pagulēt,
klausījos to atkal un atkal.
Un tad albums mani uzrunāja.
Kļuvu par reto roka kritiķi, kas dievināja "Counting Crows",
un aizvien dievinu.
Tagad to ir grūti aprakstīt,
bet žurnālu kioski bija visur,
un "Rolling Stone" bija priekšā.
Tur bija vesels plaukts ar "Rolling Stone".
Un tā ir tava seja uz katra ielas stūra,
katrā lidostā, katrā autobusa pieturā.
Visur. Anonimitāte ir zudusi.
Nespēju nedomāt par to,
ka ir reālas sekas,
tam piekrītot,
kaut arī nevari atteikties.
Fotosesija Parīzē nekam nederēja.
Es izskatījos kā ēzelis. Biju tik drūms.
Visa grupa bija dusmīga.
Lija lietus,
laikapstākļi bija briesmīgi,
nekas nesanāca.
Briesmīgi. Foto ir melnbalti,
un mēs esam...
Velns, tas ir rokenrols.
Melnbaltie foto ar drūmiem cilvēkiem teorētiski
ir tieši tas, ko vajag.
Mēs esam tumši un bēdīgi cilvēki.
Bet ir tik slikti, ka bildes nevar izmantot.
Tās izskatās kā joks par drūmo,
kā parodija par grupu.
Manā atmiņā mums bija lieliska diena,
staigājām pa Parīzi.
Kad atgriezāmies viesnīcā,
sēdējām vestibilā,
liekas, ka tad Ādamam zvanīja.
Sieviete reģistratūrā jautāja:
"Vai te ir Ādams Durics?
Paņemsiet telefonu?"
Tas bija Gerijs Geršs.
Viņš bija "Capitol" prezidents,
aizgāja, pirms pabeidzām ierakstu.
Bet biju kā viņa mazais brālis.
Otrs mazais brālis bija Kurts Kobeins.
ZIŅAS
Esmu Kurts Loders, MTV ziņas.
"Nirvana" līderis Kurts Kobeins,
talantīgais dziedātājs, dziesmu autors un ģitārists,
piektdienas rītā, Sietlā, atrasts miris.
Tā bijusi pašnāvība.
SIETLA, VAŠINGTONA, 1994. GADA 8. APRĪLIS
KURTS KOBEINS 1967-1994
Tas bija iespaidīgs un briesmīgs brīdis,
jo īpaši viņam,
viņš tiešām pazina Kurtu.
Es biju tikai fans.
Biju tuvumā, bet nepazinu viņu.
Viņu satrauca Kurta Kobeina nāve,
liekas, tā viņu pamatīgi satrauca.
Mums abiem bija līdzīgas problēmas,
bet man negāja labi.
Tāpēc daudz kas no tā bija tik baiss,
jo es zināju. Neviens cits nezināja,
bet es zināju, ka man ir nopietna slimība,
un tā bija liela problēma.
Es lietoju medikamentus.
Nedomāju, ka esmu bipolārs,
bet man to ārstēja,
un tas bija baisi.
Viņam nebija atkarības.
Viņš nedzēra daudz, nelietoja narkotikas.
Es vairāk raizējos, ka viņš aizies.
Ādams centās piebremzēt
sajūsmu, kas mūs pavadīja.
Un to nevar apturēt.
Pirmais ieraksts bija hits.
Nevari to piebremzēt, ja sabiedrība to vēlas.
Bet Ādams vēlējās visu piebremzēt.
Ir gūti panākumi.
Domājat, ka jums dos laiku,
lai radītu savu ritmu?
Vai jums ir pacietība?
-Nē. -Nē?
Nē, liekas, ka ir jau par vēlu.
Temps ir paātrinājies?
Jā, tagad viss notiek pārāk ātri.
Vismaz man.
Jā, vai jūs varēsiet
mazliet atpūsties, kad atgriezīsieties Amerikā?
-Nē. -Nē.
Kad atgriezāmies no Eiropas, nolaidāmies Ņūorleānā,
devos turp uz festivālu,
un mani ielenca.
Es nezināju, kas notiek.
Bet pēkšņi...
mani ielenca milzīgs pūlis.
Es biju ārzemēs, kad tas notika.
Neaptvēru, ka tas ir sasniedzis tādu līmeni
vai ko tādu.
Bet tagad tā bija kā mānija.
Jocīgais, kas tovasar notika,
bija pāreja no indīroka šoviem
uz mānijas šoviem,
kur visi gribēja dzirdēt "Mr. Jones".
Liekas, tas bija "Greek Theater".
Viņš teica: "Kāp ar mani uz skatuves."
SKATUVE
Mēs izgājām, gaismas nodzisa,
un tā skaņa...
Visu pieauguša cilvēka dzīvi tēloju uz skatuves,
bet nekad ar tādu pūli.
Ne ar tādām sajūtām, kad izej ārā,
un tevi pārņem vilnis.
Es pat nevaru to aprakstīt.
Tā skaņa pilnībā mani pārņēma.
Un tā gaidu sajūta,
tas viss tevi pārņem.
Es domāju: "Ak, tāpēc viņam...
viņam ir grūti."
Sāku klausīties "August and Everything After".
STĪVS KERRS "GOLDEN STATE WARRIORS" TRENERIS
Automātiski
tas kļuva par manu mīļāko albumu.
Es dzīvoju Līcī,
mēs kļuvām par tuviem draugiem.
Mums ar Ādamu ir līdzīga nostāja,
patiesībā esam klusi un kautrīgi,
bet darām kaut ko tādu,
uzstājamies tūkstošu priekšā.
To ir grūti pieņemt,
kad cilvēki sāk tevi atpazīt.
No vienas puses - tas ir ļoti glaimojoši.
No otras - tev patīk privātums,
jūties mazliet nedroši.
Tikt ar to galā, kļūstot slavenam,
pieņemt to ir jocīgi.
Es vadīju "Chainsaw Kittens".
Es viņu zināju,
jo tobrīd nevarēji viņu nezināt.
TAISONS MĪDS "CHAINSAW KITTENS"
Es redzēju,
kā viņi kļuva ļoti atklāti.
Mēs vienkārši staigājām,
tad kāds cilvēks pienāca,
teica: "Tu esi tas puisis."
Neviens nezināja, kā sauc to grupu,
kas viņš ir, bet viņš bija tas puisis,
ko redzēja televīzijā.
Pāris kvartālus no viesnīcas bija kinoteātris.
Apsēdos skatīties filmu. Tur neviena nebija.
Aizmugurē atvērās durvis.
Tur, kur sēdēju, pienāca puisis,
apsēdās man blakus un teica:
"Vecīt, tu esi no "Counting Crows"?"
Es atbildēju: "Jā."
Viņš prasīja: "Drīkstu te sēdēt?"
Teicu: "Paklau, vecīt, cenšos
izbaudīt pēcpusdienu.
Mazliet atpūsties."
"Labi, vecīt." Viņš piecēlās un aizgāja.
Pēc kādas pusstundas atkal atvērās durvis.
Pie manis pienāca puisis.
Teicu: "Vari likt mani mierā?"
Tas nebija viņš.
Tas bija puisis no uzkodu kioska.
Viņš teica: "Es nezinu, kas notiek,
bet vestibilā ir kāds,
kas 30, 40 minūtes ir pie telefona,
zvana visiem, ko zina, saka, ka esi te.
Ārā šobrīd ir 200 cilvēki."
Teicu: "Tu joko?"
Viņš atbildēja: "Nē, ja gribi izlavīties,
tur ir izeja."
Es devos turp, aizlavījos pa aleju,
sāku iet pa ielu,
tad dzirdēju kādu puisi kliedzam. Man vajadzēja bēgt.
Tur bija milzīgs cilvēku pūlis,
kas man sekoja uz viesnīcu.
Un tas mani satrauca.
Gluži kā pamosties uz Marsa, saprotat?
Vajag laiku, lai pierastu pie gravitācijas.
Dzirdēju, kā viņš par to sūdzas.
Teicu: "Tu gūsti panākumus.
Kur ir problēma?" Satikos ar Ādamu uz pusdienām.
Mēs sēdējām pie galda, es, viņš,
pāris citi draugi. Un tad
pie mums pienāca sešus gadus veca meitenīte:
"Atvainojiet, varu palūgt autogrāfu?"
Viņš paņēma to, ko viņa deva,
tad no krūmiem pēkšņi
izlēca viņas māte, pagrūda bērnu.
"Ak Dievs, esmu fane! Varam nofotografēties?"
Padomāju: "Ak Dievs."
Tad es sapratu.
"Tas ir nopietnāk,
nekā es domāju."
Sākumā ar tiem drediem
viņu varēja viegli atpazīt.
"Mr. Jones" video bija slavens, kas padarīja viņu
par ļoti slavenu cilvēku.
Jebkur, kur viņš gāja,
kāds viņu atpazina.
Mūsu pieredze bija radikāli atšķirīga.
Esmu mazās līgas treneris un puisis grupā.
Es tik un tā neesmu slavens.
Spēlēju tikai slavenā grupā.
Tā bija cīņa ar slavu,
trīs gadus ilga turneja.
Sākām no nulles, tad tie trīs gadi,
mums tas bija lieliski.
Viņš bija nelokāms,
ka nebūsim tikai grupa, ko dzird radio.
Būsim grupa, kuras koncertus var apmeklēt.
Bet turneja trīs gadu garumā
atstāj nopietnu iespaidu.
Ceļošana ir izaicinājums realitātei.
Nevari pateikt, kas ir īsts.
Visi ceļā ir disasociēti,
nezini, kur tu esi.
Nezini, kas par dienu.
Katru dienu mosties citā gultā,
tā ir citāda planēta.
Visas atmiņas
ir atvienotas. Tas, kas notika
pirms mēneša, liekas, ka notika
pirms pāris dienām. Tas, kas notika
pirms pāris dienām, liekas,
bija pirms vairākām nedēļām.
Tu esi apjucis.
Dzīvē nav nekā konstanta,
tikai šovs, kas liek turpināt.
Ir grūti būt turnejā.
Bija laiks, kad cilvēki gribēja
dzirdēt tikai hitus.
Viņi pat nav mūzikas fani.
Viņi tikai grib koncertā dzirdēt savu radio.
Kad aizej uz koncertu,
gribi dzirdēt dziesmu tā,
kā dzirdi to savā galvā.
Gribi, lai viņi spēlē hitus
tieši tādus, kādi tie ir, kādi tev tie patīk.
Un Ādams Durics tā nedara.
Viņš ņirgājās par mani.
"Pantera Sarah" sākās kā apvainojums.
SĀRA APHOFA "PANTERA SARAH"
Ņirgājās, ka man patīk metāls.
Es neatceros.
Liekas, ka nosaucu viņu tā.
Ādams teica: "Ak, Pantera."
Atbildēju: "Jā, man patīk Pantera."
"Un smagais metāls?"
Teicu: "Vismaz viņiem ir kārtīgs šovs.
Par jums tā neteiktu."
Es to nezināju. Neatceros.
"Redzēju jūs Milvoki, aizgāju pēc četrām dziesmām."
Tas bija pirmais, ko pateicu Ādamam.
Viņš jautāja: "Ko?"
Es teicu: ""Eagles Ballroom", bijāt briesmīgi.
Mēs ar draudzeni aizgājām."
Viņš teica: "Atceros to šovu."
Tas bija vasarā, kad...
Līdz uzkāpu uz skatuves,
es biju tik dusmīgs.
Publika bija briesmīga pret mūsu iesildītājiem.
Sasodīti briesmīga.
Viņi gribēja redzēt mūs, dzirdēt "Mr. Jones",
un viņi izsvilpa citas grupas.
Daži bija mani draugi.
Citi bija mani elki, kā Aleksa gadījumā.
Viņu iesildīja Alekss Čiltons.
ALEKSS ČILTONS KLĪVLENDĀ
Neviens viņu nebija dzirdējis.
Milvoki pūlis nemēdz piedot.
Kad Ādams iznāca, viņš bija dusmīgs.
Viņa draugu uz skatuves izsvilpa.
Viņš bija par to dusmīgs.
Atceros, skatījos uz draudzeni
pēc pirmajām dziesmām, kad viņš dusmīgi dziedāja,
domāju: "Negribu, lai tas izbojā manu mīlestību
pret "Counting Crows" mūziku. Iesim prom."
Tā pieredze vasaras turnejā
ietekmēja vēlmi spēlēt.
Man bija sabrukums.
Vajadzēja atcelt dažus koncertus turnejas beigās.
Viņš bija ļoti trausls. Viņš nebija
gatavs tam, kas notika.
TOMS MULALIJS MENEDŽERIS
Notika tas, ka saņēma uzslavas,
saņēma pazemojumus.
Nezinu, kurš cilvēks spētu to paciest.
Tā bija pamatota reakcija.
Jocīgi, ka pirmos četrus mēnešus
atsauksmes bija lieliskas.
Visi tie cilvēki teica:
"Atklāju šo grupu, viņi ir satriecoši."
Bet tas strauji mainījās.
"Counting Crows" nebija īpaši mīlēti
Sanfrancisko.
Sanfrancisko ir ļoti specifiska vieta.
Tur ir svarīgi būt foršam.
Un tolaik tas nozīmēja, ka jāizklausās kā "Stooges"
vai "Butthole Surfers", kam tādam.
Tas, kas kaut nedaudz šķita komerciāls,
spēja noturēt meldiņu, nebija foršs.
Kad "Counting Crows" guva tādus panākumus,
Sanfrancisko to nicināja.
Pie manis pienāca puisis un teica: "Jums tā paveicies."
"Paldies." Viņš turpināja: "Nē, nopietni,
jums ir paveicies, jo esat briesmīgi.
Jūs guvāt tādus panākumus,
kādi nav labākām grupām.
Vai nav jocīgi,
ka esat tik sūdīgi, bet slaveni?"
Domāju: "Vecīt,
kurš pienāk pie svešinieka
un pasaka ko tādu?"
Jā, tevi nicina.
Cilvēki meta man ar akmeņiem
par to, kā tērpos.
Bija cilvēki, kas ieteica aiziet no darba,
rakstīja man e-pastus.
Domāju: "Kā viņš dabūja manu e-pastu?"
Tā ir daļa no tā visa.
Tev kaut kā ir jāpieņem
kritika dzīvē, kādu dzīvo.
Mums ir māja Bērklijas ziemeļos.
Likās, ka katru vakaru
bija ballītes uz ielas.
Tā kļuva par ballīšu vietu.
Tad sapratu, ka tā nav ballīte,
bet bērni, kas apmetušies
uz mūsu mauriņa.
Viņi tur vienkārši ievācās.
Un viņi tur dzīvoja.
Lai varētu redzēt mūs pa logu.
Viņi rādīja uz mums.
Man sākās panikas lēkmes.
"Nevaru te neko darīt. Nekur nevaru iet.
Visur, kur eju, tā ir problēma."
Sāc novērsties no visiem,
kad cilvēki tā nāk klāt.
Es kļūtu par mājās sēdētāju.
Kādu dienu man zvanīja Sels Dženko
un Džonijs Deps no "Viper Room".
LĪDZĪPAŠNIEKI
Viņi jautāja: "Kā klājas?"
Teicu: "Viss ir labi, ziniet."
Viņi prasīja: "Kas vainas?"
Jo tas bija diezgan acīmredzams,
un es viņiem pateicu. Viņi teica: "Pagaidi."
Viņi sarunājās savā starpā,
lika man pagaidīt.
Viņi teica: "Paklau,
sarunājām tev numuriņu "Bel Age",
kas ir viesnīca aiz "Viper".
Tev septiņos ir vieta reisā
no Oklendas uz Bērbenku. Šovakar būs ballīte.
Keitas Mosas 21. dzimšanas diena.
Brauc šurp. Tev jātiek prom no turienes.
Tūlīt pat."
Tā nu es devos prom.
SANSETA BULVĀRIS
Pirmajā vakarā Keitas Mosas ballītē,
supermodeļu ziedu laikos,
vienā telpā bija viņas visas.
Bija jocīgi to redzēt.
Kā tad, kad staigā pa mākslas muzeju,
redzi "Amerikāņu gotiku",
tad uzkāp pa trepēm,
un tur ir Dž. O'Kīfa "Mākoņi", tie ir slaveni.
Tas viss ir tev priekšā.
Pēkšņi ierodies ballītē
pēc briesmīgas nedēļas mājās,
un tur ir Ella Makfērsone, visas pārējās slavenās modeles,
kādas vien iespējamas.
Un iepazīsties ar Viljamu Burovsu,
Tomu Petiju, Biliju Gibonsu.
Viņi visi bija tajā telpā, klubā,
ko radīja Džonijs un Sels.
Losandželosa bija kā glābiņš.
Man tolaik tā šķita maģiska.
Pilsēta, kas pilna ar sapņotājiem.
Vienalga, vai viņu sapņi
ir sekli, dziļi, mākslinieciski,
viņi negribēja darīt to, ko dara citi.
Viņi gribēja sasniegt kaut ko paši.
Dejotāji, skulptori, gleznotāji, modeles,
aktieri, rakstnieki, režisori, mūziķi.
Kristīna Eplgeita Ziemassvētkos nopirka man "Nikon",
liekas, 93. vai 94. gadā.
Es fotografēju.
Tolaik "Viper Room" nedrīkstēja lietot kameras.
Nebija interneta, telefonu.
ŠENONA MAKMENUSA
Es biju menedžere.
Varēju ienest savu "Nikon" bārā,
tāpēc man ir daudz fotogrāfiju.
Man bija "Olympus" mazā kamera,
ko varēja ielikt aizmugurējā kabatā.
RENDELS SLEIVINS FOTOGRĀFS
Tur nebija nekāda lielā ideja,
tikai tas, ka zināju, ka mani draugi ir forši.
Es negribēju to aizmirst.
Biju "Instagram" pirms "Instagram".
Es fotografēju, devos
uz fotostudiju Sansetā.
Es nodrošināju viņiem biznesu.
Pasūtīju divas,
trīs kopijas,
jo devu cilvēkiem kopijas ar viņu foto,
kur viņi bija redzami,
tad saliku tos albumā,
paņēmu līdzi nākamajā vakarā,
par kuru biju atbildīga,
un to padeva apkārt visā klubā.
Biju vienīgā, neskaitot Rendalu.
Ļāvu fotografēt arī Rendalam,
jo zināju, ka viņš nepārdos
tos tabloīdiem.
Kad pavadīju laiku ar Ādamu,
man vienīgajam bija kamera.
Ja es to nefotografētu,
tas paliktu tikai atmiņās.
Tas padara tās fotogrāfijas īpašas.
Vienmēr saku, ka tie bija pēdējie labie laiki,
jo tas bija skaisti...
tu varēji paslēpties.
Es dzīvoju vienā no Kristīnas Eplgeitas mājām,
viņa plānoja izīrēt vēl vienu māju.
Es teicu Ādamam:
"Vecīt, Kristīna izīrē māju."
Atceros, kā, braucot ar viņu, teicu:
"Atceries šo ceļu, jo tas
turpmāk būs tavs mājupceļš."
Tad viņš pārcēlās uz aizliegto Losandželosu,
no kurienes nāk viss sliktais.
Viss jēlais nāk no Losandželosas.
Īpaši, ja uzaudz Līča rajonā,
īpaši Bērklijā.
"Ak Dievs, tas ir visu mēslu avots."
Tie, kas tā domā,
nav bijuši Losandželosā, bet aizmirstiet to.
Neskaitot Rendalu,
Losandželosā pazinu tikai tos,
kas strādāja "Viper Room".
Es pazinu Selu, Džoniju,
Šenonu, vēl dažus citus.
Viņi bija vienīgie, ko pazinu,
tāpēc uzturējos tikai tur.
Zinu, daudzi man nepiekristu,
bet tas bija kas ļoti mazs, kā "Cheers",
neliela bāra sajūta, kaut arī tur bija lieli šovi.
Tur bija "Smashing Pumpkins" vai "Oasis",
bet cilvēki, kas nāca piecas, sešas reizes nedēļā,
bija kā ģimene.
Ap tiem cilvēkiem, kas tur uzturējās, bija drošības tīkls,
to skaitā bija arī Ādams.
Šenona teica: "Man vajag uz tualeti.
Proti darboties ar kasi?"
Atbildēju: "Jā, protams."
Viņa jautāja: "Vari to izdarīt?"
Es biju bārmenis, darbojos ar kasi.
Tad darīju to katru dienu.
Vienīgā vieta, kur jutos ērti.
Apmācīju viņu par bārmeni,
viņam tas tik ļoti padevās. Viņš mēdza teikt:
"Dzeramnauda nav man, bet viņai."
Viņš iepazinās ar meitenēm,
es varēju ballēties ar draugiem,
labi nopelnīt. Šķiet, ka tādējādi
viņš vēl varēja runāt ar cilvēkiem, nejūtot attieksmi,
"puisis no "Counting Crows" runā ar mani".
Tā vietā: "Ko tu vēlies iedzert?"
"Rumu ar kolu? Labi. Astoņi dolāri."
Viņš varēja runāt ar cilvēkiem,
neesot tajā ādā.
Dzirdēju kādu sakām:
"Tas puisis līdzinās "Counting Crows" solistam."
Cilvēki nedomāja,
ka puisis uz "Rolling Stone" vāka
pasniegs viņiem alu.
Mēs paņēmām pauzi.
Atceros, zvanīju Ādamam no Sanfrancisko, teicu:
"Gribi satikties un rakstīt?"
"Varam kopā rakstīt."
Viņš atbildēja: "Šobrīd neesmu grupā."
Zinājām, ka viņam ir grūti.
Prātojām, vai mēs ierakstīsim
otro albumu,
jo izskatījās, ka viņš grib aiziet.
Es domāju:
"Vai ir labāk, ka nonācām te,
un tas beidzās,
vai būtu labāk, ja nebūtu te nonākuši,
un nezinātu, kā tas ir?"
Nezinu, vai tā ir taisnība,
bet lasīju, ka Ādams strādāja bārā
pēc pirmā albuma izdošanas.
Es vienmēr pie tā pieturējos.
Pēc visa, ko darām,
cenšos darīt ko tādu.
Viņš cenšas kaut kā noturēties uz zemes.
Tas man atgādina,
ka jādara normālas, cilvēcīgas lietas,
lai varētu dziedāt par to, ko pārdzīvo citi."
Tas mani iedvesmoja. Tā ir taisnība?
Tā ir taisnība.
Viņš bija bārmenis "Viper Room".
Skaidrs. "Viper Room".
Varbūt tas nav tik nomierinoši
kā lidostas bārā.
Man nepadevās...
Aizvien nepadodas pieiet pie cilvēkiem un sākt sarunu.
Bet tam nebija nozīmes, jo Losandželosā
viņi nāca un runāja ar mani.
Tie nebija tikai fani.
Viņi uzvedās normāli,
jo visi bija slaveni.
Kaut arī es biju slavens, kuram tas rūp?
Tur ir Džeks Nikolsons. Kuram tu rūpi?
Ēdu meksikāņu ēdienu ar Alenu Ginsbergu.
Kopā skatījāmies "Adam Ant".
Ko vēl dzīvē var gribēt?
Kad es mazliet atguvos,
jo man vajadzēja tam laiku,
tas bija maģiski.
Tas deva man pasauli, par kuru rakstīt,
kas bija fascinējoša.
Nevarēju sagaidīt, kad ierakstīšu.
Tajā gadā dzīvoju dzīvi pavisam
citādi, nekā iepriekš.
Biju ceļā.
Biju apceļojis pasauli.
Es biju rokzvaigzne. Un es pārcēlos uz Holivudu.
Satiku foršus cilvēkus.
Gribēju par to rakstīt.
Un es domāju...
"Sarakstīšu pašu labāko
rokenrola albumu."
Nespēju iedomāties to spiedienu,
kāds ir nezināmai grupai, kas pārdod 7 miljonus kopiju
pirmajam albumam, pat necenšoties.
Nezini, ka to paveiksi.
Un tad to paveic. Tad visi saka:
"Izdariet to vēlreiz."
Šoreiz mums bija veca 30. gadu Edvarda laika villa
kalnos Grifita parkā.
Kāda ir atšķirība, ievācoties šeit?
Te viss skan citādi?
Visi varam būt vienā telpā. Ir atbalss.
Domājām, ka dzīvīgums palīdzēs.
Nezinu, vai tā ir,
bet tas piešķirs unikālu skanējumu.
Vai būs labi, nezinu.
-Bet izklausīsies unikāli. -Skaidrs.
Tur bija liela halle, kad ienāc,
kāpnes, kas ved augšā,
tās klasiskā stila kāpnes.
Dzīvojamās istabas zona
bija vieta, kur spēlēja grupa,
mūzikas telpa.
Es nopirku visu.
Mikrofonu kabeļus, mikrofonus, galdus,
austiņu sistēmas, traki daudz lietu.
Tā ir mana draudzene Džeina Preta.
Viņa bija "Sassy" redaktore,
jo viņai ir tāds raksturs.
Tas bija posms starp žurnāliem "Sassy" un "Jane".
DŽEINA PRETA DIBINĀTĀJA/REDAKTORE
Daudz darbojos televīzijā.
-Tās bija Džima Morisona klavieres. -Nevar būt.
Jā, jā.
Īpašnieks atstāja tās mājā.
Es zināju to grupu,
jo vakaros apciemoju Ādamu,
kad viņš nevarēja pagulēt. Mēs dzērām alu,
skatījāmies TV.
Izklausās briesmīgi.
Tā tam ir jāizklausās.
-Ļoti labi. -Jā.
Sākām domāt par producentiem.
Man bija ideja par citu noskaņu,
uzreiz iedomājos par Gilu Nortonu.
Gribat turpināt piedziedājumu
vai turpināt tāpat?
Viņš strādāja ar "Pixies" pie "Doolittle",
kas ir satriecošs ieraksts.
Apzināti gribējām vairāk roka.
Neskaitot Toniju Bergu,
liekas, visi, ar ko runājām
ierakstu kompānijā
gribēja vēl vienu "August",
un mēs devāmies pavisam citā virzienā.
Es negribu radīt "After August and Everything After".
Tonijs?
Liekas, Ādams skatās uz ierakstu
kā uz iespēju izpaust sevi.
TONIJS BERGS "GEFFEN RECORDS"
Tas ir kas tāds, ko viņš nevar izteikt.
Tā ir iekšējā atbilde.
Kā tu to zini? Tam tā ir jābūt.
Tur slēpjas visa jēga.
Kad sākas ērģeles, seko tām.
Solo?
Kad sākas ērģeles, seko tām.
Redzēsim, kurš uzvarēs.
Ādams gribēja, lai otrs ieraksts
ir mazliet smagāks.
Viņš gribēja galveno ģitāristu,
jo būt uz skatuves vienam,
bez jebkāda atbalsta,
tādam dziedātājam kā viņš
bija saspringtāk, nekā gribētos.
Pārāk daudz uzmanības.
Jau saņem visu uzmanību.
Ir labi, ja kaut kas to novērš.
Es dzīvoju ziemeļos,
apmetos pie vidusskolas drauga.
Sēdēju, skatījos O. Dž. prāvu,
un viņš nemitīgi man uzdeva
dažādus jautājumus.
Bijām turnejā trīs gadus.
Domāju: "Man jātiek prom."
Ādams teica: "Brauc šurp."
-Deivs ir šeit? -Jā.
-Deivs ir te. Dens?
Jā.
-Čārlijs? -Visi ir šeit.
-Jā. -Mets?
-Jā. -Paņem basu.
Kur ir Čārlijs?
-Ei! -Aiziet.
Nebiju bijis studijā.
Strādāju pie ierakstiem ar draugiem,
ierakstījām dzīvojamā istabā.
Šis bija mans pirmais ieraksts,
par kuru zināju, ka to klausīsies.
Es centos savaldīties,
tikt ar to galā.
Ej ellē, Holivuda!
Deiva Braisona ģitāra
ir ievērojams instruments
pirmajā albumā.
Taču otrajā albumā dzirdi arī Denu un Imiju.
Nemitīgi ir jūtams Čārlijs,
kas prasmīgi visu izlīdzina.
Parasti ir tā, ka Ādams
ierodas ar dziesmu, grupa pie tās strādā.
Tad Ādams ierodas dienas beigās
nākamajā dienā, pasaka,
ka esam briesmīgi mūziķi,
vajadzētu to pamest.
Un tad mēs pie tā strādājam, līdz viņš beidzot mūs mīl.
Mērķis ir panākt, lai Ādams mūs mīl.
Tu esi atlaists.
Esmu atlaists. Tas arī viss. Es pametu grupu.
Satiec īstu mākslinieku,
kādu, kas vēlas pamēģināt ko citu,
izaicināt klausītāju,
cilvēkus, kam ir autoritāte.
Ādamam tas lieliski padodas.
Viņš to dara kā mākslinieks.
Tas nav uzmācīgi. Tas ir ekspresīvi.
"Catapult" sāk albumu ar to,
ka kliedzu stratosfērā,
tad nolaižos lejā,
man jāizdomā,
kā tikt ar to galā.
Un "Recovering the Satellites"
ir par sevis savākšanu,
kad nokrīti no debesīm.
Mana un Ādama dzīve ir savādi...
DEIVIDS VAILDS RAKSTNIEKS
...pārklājušās, kas noveda pie tā,
ka viņš satikās ar pusotru "Draugu",
es uzrakstīju divas grāmatas par "Draugiem",
uzrakstīju pirmo stāstu
par "Draugiem" "Rolling Stone".
DEIVIDS VAILDS
Ādams ir izskatīgs puisis.
Viņš mazliet atgādina cilvēkēdāju,
bet viņš raksta tādas dziesmas.
Es ar viņu satiktos, ja būtu aktrise.
Kad iepazinos ar Dženiferu Anistoni,
mani draugi meloja man, viņas draugi meloja viņai.
Mums abiem pateica, ka ļoti patīkam otram.
Es par viņu neko nezināju.
Tajā laikā biju aizņemts.
Ceturtdienās astoņos vakarā
neskatījos TV, biju uz skatuves.
Trakākais ir tas, ka tas bija
slavas un projekcijas epicentrs 90. gados.
Visi puiši, ko pazinu, pirmajā sezonā,
kad rakstīju par "Draugiem",
jautāja, vai Dž. Anistone ir brīva?
Viņi domāja, ka viņiem ir izredzes, jo TV zvaigznēm
ir tāda īpatnība.
Redzi viņus mājās un domā,
ka viņi ir gluži kā tavi draugi.
Kad gatavojāmies ierakstīt,
uzstājāmies "Viper Room",
strādājām pie materiāla.
Džena atnāca uz šovu, viņa bija forša,
gudra, ļoti asprātīga, skaista.
Es biju sajūsmā. Un es viņai patīku.
Viņš satikās ar aktrisēm,
ar kurām, pēc kritiķu domām, vajadzēja satikties.
Viņš iegāja modernajā slavenību laikmetā,
kad tas bija zenītā.
Tas bija tas brīdis,
kad "Rolling Stone" sacentās
ar žurnālu "US" par slavenību pasauli.
Viņš nokaitināja visus.
Atceros, ka biju šeit ar Dženu un Ādamu,
mēs aizgājām.
Ādams pāri ielai nolika savu "Karmann Ghia",
un viss tas bars
ar paparaci un video bija biedējošs.
Neredzēji, ka Kurts Kobeins sapītos
ar seriāla "Sabrina, pusaugu burve" aktieriem
vai ietu uz randiņiem.
Manuprāt, tas bija trūkums
stilīguma un alternatīvā stila
vērtējumā.
Tā nav neviena darīšana.
To gadu laikā,
kad pavadīju daudz laika kopā ar Ādamu,
viņš dziļi iemīlējās kādas četras, piecas reizes.
Viņš ļoti ātri iemīlējās.
M. L. PĀRKERE AKTRISE
Manas atmiņas ar Ādamu ir par 98% platoniskas,
varbūt 98,6.
Viņš varēja iztikt bez dažām no tām draudzenēm.
Es labprāt izdzēstu
dažas no viņām no saraksta.
Šīvakara saraksts.
Kad ierakstījām otro albumu,
"Recovering the Satellites", viņš tikās ar Kortniju Koksu.
Viņa pavadīja laiku ar mums,
bija ar mums turnejas autobusā.
Lakoja man nagus.
Ir vairākas atsauces
uz viņu tajā albumā. Viņa ir "mērkaķītis".
Viņa ir tā meitene, ko viņš redz otrpus slimnīcas palātai
"Long December". Tā ir Kortnija.
Ieraksts ir saistīts ar tām attiecībām.
Nedomāju, ka tās bija veselīgākās attiecības,
jo Ādams tobrīd nebija
īpaši vesels.
Attiecības ar Kortniju bija visilgākās.
Kaut gan nezinu, vai tiešām
bijām kopā lielāko daļu laika.
Esam ļoti atšķirīgi cilvēki.
Un bija brīži,
kas kopā bija brīnišķīgi.
Bija brīži, kad bija ļoti grūti.
Nebijām uz viena viļņa.
Es saprotu. Ir grūti pretoties slavas kārdinājumam,
taču tas var būt arī destruktīvs elements.
Liekas, viņš saprata,
ka kādā brīdī kļūst
vai vismaz gatavojas kļūt par klišeju.
Turi privāto dzīvi privātu.
Pietaupi savu publisko tēlu darbam.
Tas palīdz pasargāt tevi
no tā, kas var būt sāpīgs
vai ļoti personīgs.
"VH1 Storytellers" bija
"MTV Unplugged" ekvivalents.
"Storytellers" atšķīrās ar stāstu,
kas paskaidroja, par ko ir dziesma.
Reizēm tādas dziesmas var būt banālas.
Liekas, ka visi, kam ir lielie ieraksti,
uzraksta dziesmu par to, cik viņiem ir grūti.
Manuprāt, citiem ir pagrūti
just tam līdzi,
jo viņi domā: "Ak, viņš ir slavens. Nabadziņš."
Tas ir jocīgi. Pēkšņi
visa pasaule ir citāda.
Cilvēki skatās uz tevi citādi. Izturas citādi.
Es pielāgojos, bet bija laiks,
kad man bija ļoti grūti.
Mēs cenšamies izdomāt, kā dziesmas
pārrakstīt un pārveidot.
Piemēram, dziesma "Have You Seen Me Lately?"
ierakstā ir roka versijā.
Dzirdi ģitāru, klavieres.
Un tā ir...
Bet tagad viņi pārveido dziesmu, izceļ vārdus,
pamatus,
iemeslus, kāpēc dziesma eksistē.
Nav elektriskās ģitāras komforta,
kas novērš uzmanību no fakta, ka dziesma
ir par to, ka jūties nožēlojami, esot rokzvaigzne
šajā brīdī.
"Have You Seen Me Lately?" ir dusmīga dziesma.
Pirmo reizi mūžā
saskāros ar to,
ka eksistēju vairāk nekā vienā vietā vienlaikus.
Tu dzīvo savu dzīvi,
tad dzīvo iedomu versijā
citu cilvēku iztēlē,
dzīvo radio.
"Have You Seen Me Lately?" ir tieši par
attiecībām ar slavu,
cilvēku attiecībām ar tevi
caur slavu, dusmām un atraidījumu.
Ko jūs domājat par mani tagad?
Tagad, kad sūtīju ellē, ko domājat par mani tagad?
Doma, ka varat man pateikt jebko,
kaut sīkumu,
ko atceraties par mani,
jo vairs neesmu tas cilvēks.
"Have You Seen Me Lately?" ir piepildījums
tumšajam, baisajam "Mr. Jones" pravietojumam.
Tur ir pareģojums un kulminācija.
Jā, es kļuvu slavens. Jā, es to necietu.
Jā, es vairs sevi nepazīstu.
Nezinu, kas esmu,
arī jūs nezināt, kas esmu.
Domājat, ka zināt.
Esat redzējuši mani uz žurnālu vākiem.
Redzējāt mani MTV.
Redzējāt ar to vai šo aktrisi.
Domājat, ka zināt, kas esmu, bet tā nav.
Pasakiet vienu lietu,
ko atceraties par mani.
Jauno albumu sauc "Recovering the Satellites",
tas iznāks 15. oktobrī.
Dzirdēsiet to tagad, pirms visiem pārējiem.
Šo sauc "Walkaways".
Es biju sajūsmā par to.
Mums jau bija reputācija.
Nebijām pavisam nezināmi.
Mums bija viens no slavenākajiem albumiem
pasaulē pēdējo trīs gadu laikā,
visi klausīsies, ko izdosim.
Kamēr tas ir lielisks, viss kārtībā.
Jābaidās ir tikai
netikt ievērotam, nevis tikt nosodītam.
Neraizējos, ka cilvēkiem tas nepatiks.
Domāju, ka būs lielisks albums.
Un tā arī bija.
"August" pārdeva tik daudz ierakstu.
Nezinu, cik bija tajā brīdī,
seši vai septiņi miljoni. Domāju,
ka visus ierakstus tā pārdos.
Protams.
"Satellite" sasniegs pat septiņus
vai vēl vairāk, līdz tas nenotika.
ALBUMS IR LABS, BET PAŠAPMIERINĀTS
Kad to izdevām, neviens nepievērsa uzmanību,
vai arī tas nepatika.
Viņš ir ģeniāls mākslinieks, maigs.
Lai cik skarbs viņš liktos ārēji,
jābūt uzmanīgiem.
Jo viņš ir ļoti labs rakstnieks
un lielisks dziedātājs.
Ja žurnālā pateiksi, ka viņš nekam neder,
tas viņu ietekmēs.
KĀ PANĀKUMI SABOJĀJA ĀDAMU DURICU
Paldies, arlabunakti. Saudzējiet sevi.
Ceļā es kļuvu nomākts.
Atsauksmes bija sliktas.
Pat ne sliktas,
par mums nemaz nerunāja.
Tajās runāja par to, ar ko satiecies,
tam nebija sakara ar mūziku.
Ādamu satrauca kritika. Viņš bija jūtīgs.
Viņš ir jūtīgs mērglis.
"Recovering the Satellites" dabūja dubulto platīnu,
divus miljonus, kas nav
tādi panākumi kā "August".
Bet pārdot divus miljonus
otrā albuma ierakstu 96. gadā...
...tādos apstākļos,
šādā vidē,
kur tevi sāk ienīst,
jo esi pārāk veiksmīgs.
CEĻŠ UZ BANKU
Tas ir vēl iespaidīgāk
par septiņu miljonu pārdošanu
pavisam negaidīti.
Dažiem "Recovering the Satellites",
otrais albums, šķiet neveiksmīgs,
kaut arī tas ir lielisks albums,
pats par sevi ļoti veiksmīgs.
Tas ir lielisks albums.
Tolaik tas mani satrieca.
Es tik smagi pie tā strādāju.
Daļēji atstāja iespaidu arī tas, ka tolaik biju ļoti nevesels.
Mentāli biju sagrauts.
Domāju, tas būs pēdējais ieraksts.
Es zaudēju šo cīņu,
un es grimstu.
Viņam vajadzēja vairākus gadus, lai aptvertu
savu diagnozi.
Godīgi sakot, es jutos tā,
ka, ja viņam vajag atcelt šovu,
tas ir slikti biznesam,
bet, ja tas palīdz tikt galā
ar pārējo turneju, es neiebilstu.
Ja mums jāatceļ turneja,
jo nespēj to izturēt, es saprotu.
Paņem pauzi, tiec galā.
Nebija skaidrs, kā viņam palīdzēt,
kad kļuva slikti, jo tā reizēm notika.
Ārsts teica, ka jādodas uz rehabilitāciju,
lai atradinātos no medikamentiem.
Recepšu medikamentiem.
Viņš teica: "Nē." Un ieplānoja turneju.
Visas turnejas laikā viņš pamazām atteicās no medikamentiem,
teju zaudēja prātu, un tas bija grūti.
Man bija problēmas ar mentālo veselību.
Slimība vilka mani lejup.
Bija grūtības tikt ar to galā.
Ja manām dziesmām ir jēga,
tad tas ir mēģinājums
vismaz turpināt just,
kamēr viss apkārtējais mudina būt nejūtīgam,
apslāpēt jūtas.
Tāds, iespējams, ir vēstījums.
Nedomāju, ka ir iespējams būt laimīgam.
Neesmu drošs, ka pasaule tam ir piemērota.
Kad vēl dzīvoju Losandželosā,
biju patiešām sagrauts,
sāku sevi graizīt.
Sliktākais ir tas, ka, graizot sevi,
liekas, ka tas darbojas.
Jā, tas rada atvieglojumu.
Tāpēc vajadzētu graizīt vairāk,
jo tas palīdz.
Atceros, ka prātoju par šo skaidrojumu,
un izspriedu, ka tas nav pareizi.
Domāju gana skaidri, lai saprastu:
"Šķiet, ka daru ko produktīvu,
taču tā nav."
Piezvanīju ārstam, teicu:
"Tā ir problēma. Man ir problēma."
Es pierakstījos klīnikā.
Dienā, kad tur ierados, Meraija Kerija devās prom.
Visās ziņās
smējās par Meraiju Keriju.
Pret to neizturējās ar cieņu
vai līdzjūtību. To padarīja
par joku, it kā viņa būtu nenormāla.
Man tas apstiprināja to,
ka nerunāšu par to presē, kamēr
es pats to nekontrolēju.
Pret mani bija izmantots gana indes,
lai es neteiktu tiem cilvēkiem neko.
Sākumā par to nevarēja runāt.
Vienkārši nevarēja.
Manuprāt, garīgās saslimšanas ir plaši izplatītas,
jo katrs domā citādi.
Jo vairāk uzzināsim par to, kā mūsu prāts darbojas,
jo labāk mums būs.
Zinājām, ka Ādamam ir hronisks bezmiegs.
Viņš nebija noslēgts,
neizvairījās runāt par garīgo veselību.
Viņš bija atvērts par to runāt,
bet viņam nebija...
Mums nevienam nebija izpratnes par to.
Tik strauji iegūt tādu uzmanību,
liekas, ka tas ir gandrīz...
kā iemest bumbu prātā, sakot:
"Ceru, ka tev viss izdosies."
ĀDAMAM DIAGNOSTICĒJA DISASOCIATĪVOS TRAUCĒJUMUS,
KO RAKSTURO DEPERSONALIZĀCIJA.
TO IESPAIDĀ ZŪD SAIKNE STARP DOMĀM,
ATMIŅĀM, JŪTĀM, APKĀRTNI UN IDENTITĀTI.
Liekas, daudz palīdzēja tas, ka beidzot bija īsta diagnoze.
Ārsts teica: "Šie medikamenti
tev droši vien neder.
Mēs tos samainīsim.
Lūk, kas notiek."
Tas beidzot
to visu paskaidroja.
Tas nepazūd.
Bet es zinu, kā elpot, nekrist panikā.
Zinu, kā tikt tam pāri un sadzīvot.
Viņš veica pārmaiņas,
sāka strādāt ar sevi.
Viņš redzēja sevi pašā sliktākajā punktā,
atrada izeju.
Tas ir labākais, ko viņš paveica.
Tas, kā viņš sevi mainīja, darbs, ko ieguldīja,
visu cieņu viņam.
Cenšos nedomāt par to.
Es nedomāju par to, kad strādājam.
Domāju par to pārējā laikā.
Man tas daudz ko mainīja.
Tu kļūsti par publisku apsmieklu,
bet tas ir tikai joks,
visi jūtas ērti, un tas nav personīgi.
"COUNTING CROWS" IR JĀMIRST
Vai zināt grupu "Counting Crows"?
Viņu solists ir Ādams Durics.
Šis iesildītājs Bobs Izdegušais
pārgulēja ar 90. gadu skaistākajām sievietēm.
Nekas nelīdzinās manai versijai
par "Counting Crows" solistu Ādamu Duricu.
Albīnā versija. Round here.
2003. gadā kāds rakstīja:
"Saprotot, ka nekad nebūs
tāds smukulītis kā Enrike Iglesiass,
grupas solists Ādams Durics
mainījis virzienu.
Viņš izskatās kā baskājains autobusa šoferis
ar astoņkāji uz galvas."
Es gribētu redzēt to šovu.
Labāk skatos to, nekā Enriki Iglesiasu.
"Ādamam Duricam ir jutīgas balss saites."
Tas ir pozitīvi.
"Spiegšana, drebēšana, izsīkums.
"Counting Crows" līderis
nav redzējis sāpes, ko nevēlētos izbaudīt,
atverot muti un ļaujoties."
Viņam tā šķistu kā slikta atsauksme,
bet es to redzu kā aizrautību.
Pie velna šīs atsauksmes.
Tā ir daļa no tā, kas kļūst par humoru,
tu esi apsmiekla objekts.
Mēs par to arī kļuvām.
Bet kāpēc? Kā tu domā?
Es nezinu.
Tas nokaitināja daudzus cilvēkus.
Varbūt tas, ka es
sūtīju visus ellē,
kad mums lika darīt to, ko negribu.
Man joks aiziet par tālu,
kad tā pamatā ir dusmas vai skaudība.
Ja pamatā ir mīlestība, nevar aiziet par tālu.
Ja mīlu kādu, rakstu kā fans,
smejos kā fans,
viss ir kārtībā.
Bet, kad nolūks nav mīlestība,
tad joks aiziet par tālu.
Varu ņirgāties par Ādamu cauru dienu.
Viņš zina, ka mīlu viņu.
Es mīlu "Counting Crows" mūziku.
Gluži kā "Dave Matthews Band"
bez pārspīlētās ģitāras.
Man patīk "Counting Crows", tā ir labākā mūzika,
ko trijos naktī dzirdēsi aptiekā.
Redzējāt "The Quiet Man"?
Džona Forda, Džona Veina filmu?
Viņš ir izbijis bokseris, kas dodas uz Īriju,
censties dzīvot dzimtajā vietā.
Viņš sakaujas ar zemes īpašnieku,
viņš ļoti dusmojas
uz Džona Veina tēlu.
Viņš pasaka viņa palīgam,
kas ir sīks viltnieks:
"Pieraksti viņa vārdu."
Pieraksti vārdu. Šons Torntons.
"Pierakstīji?" "Jā."
Tad pārsvītro.
Nāvi viņam.
Viņš tā saka. "Tagad izsvītro."
Ko lai es daru?
Uzrakstu vārdus, izsvītroju?
Man ir labākas lietas, ko darīt.
Tā ir laika izniekošana.
Tā ir lieliska aina. Lieliska filma.
Man patīk spēlēt.
Man patīk darīt šādi.
Tas ir vienīgais, kas man tiešām patīk.
Agrāk manā dzīvē bez mūzikas nekā cita nebija.
Tagad, patiesību sakot,
es nedzīvoju un nemirstu tās dēļ, kā mēdzu.
Man ir svarīgi turpināt būt radošam,
rakstīt dziesmas.
Bet es nemirstu vienatnē,
viens pats mājās, bez citas izpausmes
kā manas dziesmas.
Man bija baisa disasociatīvā vientulība.
Un tad man bija dziesmas.
Tas bija veids, kā savienoties ar pasauli.
Iepazinos ar Ādamu 2017. gadā.
Viņš bija apburošs un mazliet kautrīgs.
Ļoti mīļš.
ZOJA MINCA ĀDAMA PARTNERE
Mēs pavakariņojām kopā,
kopš tā laika esam kopā.
Es ļoti sargāju Ādamu.
Iepriekš par to raizējos,
ka būšu atbildīga par kāda cita laimi,
bet Ādams nav atkarīgs no manis vai jebkura cita.
Manuprāt, dredi bija viena no lietām,
ko citi viņā nesaprata. Tas droši vien bija
viens no faktoriem,
kāpēc sabiedrība uz viņu tā reaģēja.
Manuprāt, pastāvēja neliels apsmiekls,
mediju koncentrēšanās:
"Tas puisis ar drediem satiekas ar skaisto sievieti.
Kas tur notiek?"
Mūsu attiecībās, kad tās sākām,
viņam bija dredi.
Man bija sajūta, ka, lai kas tie iepriekš arī bija,
tagad tie bija vairāk kā vairogs.
Likās, ka tie ir barjera,
kad tieku tiem garām,
redzu viņa seju. Un es...
Es mīlu viņa seju. Viņam ir skaistas acis,
mans mīļākais smaids visā pasaulē.
Es vienmēr...
maigi iedrošināju viņu,
ka varbūt jāmēģina...
atteikties no drediem.
Biju pārsteigta un priecīga par viņu,
jo viņš bija laimīgs.
Viņš bija gatavs jaunai ērai.
Viņš bija gatavs būt jauna sevis versija,
atklātāka versija.
Es par viņu priecājos.
"RED ROCKS" 2023
Otrais ieraksts ir man.
"Recovering the Satellites", atceros, ka dzirdēju
brāļa istabā. Viņš dabūja pirmais.
KRISS KARABA
Nezināju, kas tas bija.
Neizklausījās kā pirmais.
Tas neizklausījās kā pirmais albums.
Tajā ir kas tāds, kas mani aizvien uzrunā.
Tas man liek justies,
jaunam un priecīgam par mūziku pat šajā posmā.
Tas ir viens no albumiem,
kuru klausos, kad gribu tā justies.
Dziesmas ir nepielīdzināmas.
Tās visas ir konsistentas,
gan pirmajā albumā, gan...
ŠONS BARNA MŪZIĶIS
...tās, ko izdeva nesen. Nespēju noticēt,
ka kāds tik prasmīgi var ietērpt emocijas.
Tas mainīja manu dzīvi. Tāpēc tagad rakstu dziesmas.
Manuprāt, tas deva
mūsu grupai drosmi...
VESLIJS ŠULCS "THE LUMINEERS"
Tev nav jāuzraksta ātrākā,
skaļākā dziesma.
Ir jāuzraksta atšķirīgas dziesmas.
Tās var būt klusas, lēnas,
tās var būt sirsnīgas.
Atklātība nav mirusi.
Godīgums tevi nenobeigs.
Tam nav jābūt ironiski, bet poētiski.
Viņš bija gatavs atvērties,
būt trausls, pasakot, cik slikti jūtas.
Tas bija pats foršākais.
Cilvēki, kam patika pirmais albums,
varbūt nenopirka "Recovering the Satellites,"
varbūt nopirka,
bet neviens nepārtrauca mīlēt viņa dziesmas.
Tās nekad nav atstājušas radio.
Paskatīsimies.
Ierakstīsim "A Long December".
-Esi viens? -Jā.
Labi.
Gatavs? Un...
Šis ir atkārtojums.
Ādama talants ir daudz svarīgāks
par stilīgumu, kas ir ikdienā.
Pie joda to.
Ir daudz cilvēku, kuri saņēma vairāk labu atsauksmju
nekā Ādams, kurus pēc 90. gadiem
neviens vairs neklausās.
Viņi nav palikuši vairāku paaudžu sirdīs.
Zinot to, ko zinu tagad,
teiktu, ka, kamēr dziedi
no sirds to, ko vēlies dziedāt,
tev nav jāraizējas.
Katram būs citāda reakcija,
cilvēkiem, kam tas nepatīk šodien,
patiks rīt.
Man labākā "Counting Crows" mūzika ir tā,
kur viņiem ir vienalga, ko citi domā.
Viņi atklāj
savu pieredzi.
Tā ir brālība un māsība
ar savādiem cilvēkiem, ar kuriem man ir kas kopīgs.
Mēs paņemam to, kas notiek mūsu dzīvē,
padarām par ko savādu,
kas rīmējas, tā vietā, lai paskaidrotu,
ar ko saskaramies.
"RECOVERING THE SATELLITES" IEGUVA DUBULTO PLATĪNU ASV.
"COUNTING CROWS" IZDEVA ASTOŅUS STUDIJAS ALBUMUS,
PĀRDODOT VAIRĀK NEKĀ 25 MILJONUS IERAKSTU.
VIŅU JAUNĀKAIS ALBUMS
"BUTTER MIRACLE, THE COMPLETE SWEETS!"
TURPINA VIŅU MANTOJUMU.
Aizvien esmu apsēsts ar mūziku.
Tā vairs nav tikai vieta, kur izpaužos.
Es tajā dzīvoju, un man tas patīk.
Subtitrus tulkoja: Linda Skrīvere