Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
RENDEZŐ
A több mint 30 évig tartó hatalmas sikere ellenére
a Counting Crows máig
az egyik legellentmondásosabb zenekar a rock történetében.
Ebben a filmben a Counting Crows
első két lemezére összpontosítottam,
mert azt akartam nyomon követni,
hogy mi váltotta ki az óriási rajongást,
és egyúttal a heves indulatokat is.
Sok dalom az emberi élet nehéz pillanatairól szól,
de valahogy szinte mindig áthatja őket a remény gondolata.
Olyan vagyok, aki sok helyzetben
reménytelennek tartja a dolgokat, főleg ilyen voltam fiatalként.
Mert azokon a dolgokon és nehézségeken túl,
amelyeken keresztülmentem,
egy mentális betegségem is volt, ami eléggé...
Nem értettem, mi az, hogy mi történik,
csak azt tudtam, hogy nagyon nehéz ezzel élni.
Ez arról szól,
hogyan találod meg a reményt,
amikor nem tudsz aludni,
és nem tudsz tisztán gondolkodni.
Aztán hirtelen ott vagy az egész világ előtt.
Nagyszerű volt, hogy hirtelen lett karrierem.
Egy csomó dolog járt együtt vele, amik rohadt kemények voltak.
Ezek a dalok teljesen megváltoztatták a személyiségemet.
Mindennél többet jelentenek nekem.
Hálás vagyok ennek az együttesnek,
annak a lírai őszinteségnek, hogy egyszerűen elmondják az érzéseinket.
Ez egy nagyon bátor dolog, és művészként sok savazást kaphatsz érte.
Nagy sikert aratott a számuk arról, hogy rocksztárok akarnak lenni,
ráadásul akkor, amikor a rock történetében
nem volt menő bevallani, hogy rocksztár akarsz lenni.
A lámpánál álltunk,
és a kocsiban ülő srácok elkezdtek kiabálni:
„A Counting Crows szar!”
Amikor híressé válsz, már nem teheted azt, amit korábban,
és elszigetelődsz.
Ha a belső kritikus hangod olyan hangos, mint az enyém, mint Adamé,
akkor átmész olyan időszakokon,
amikor szó szerint nem szereted magad.
Senki sem készít fel arra, hogy mi van, ha az első albumod óriási sikert arat.
Mr. Jones. Egyébként ki az a Mr. Jones?
Megtudtuk valaha is? Talán James Earl Jones?
Vagy Alex Jones? Vagy Indiana Jones?
Nagyon érdekelne, segíthetnél kideríteni.
Ki a franc volt az a Mr. Jones?
- A csizmám is látszik a képen? - Igen.
Jó, mert csodás darab.
Berkeley-be költöztünk, majd Oaklandbe, aztán vissza Berkeley-be.
Először játszottam együttesben,
dalokat írtam, és vezettem a bandát, ami nagyon nehéz feladat.
Épp azon voltam, hogy nevet keressek az együttesnek.
Volt egy jegyzettömböm, két oszlopban
körülbelül 60 névvel. Mind szörnyű volt.
Volt egy olyan, hogy Madárkör, meg egy olyan, hogy Majomkert,
vagy talán épp fordítva.
Egyszer Mary-Louise Parker filmjét néztem videokazettán.
Ő az egyik legrégebbi barátom.
Az volt a címe, hogy Életjelek.
Az az időszak őrületes volt. Akkor forgattam le az első filmemet.
SZÍNÉSZNŐ
A főszereplői Beau Bridges, Vince D'Onofrio,
Kevin J. O'Connor.
Van benne egy jelenet, amikor Vince és Kevin
egy domboldalon állva próbálják kitalálni,
hogy mit kezdjenek az életükkel,
és egy csapat varjú repül el. Vince pedig azt mondja...
Hogy van az a mondóka a varjakról?
Milyen mondóka?
Amit akkor mondasz, amikor varjakat látsz.
- Varjakat? - Igen.
Kevin azt mondja: „Az kutyákról szól.”
Nem kutyák vannak benne, hanem varjak.
Anyám mondogatta mindig: „Varjús kiszámoló.”
Kitéptem a papírlapot a jegyzettömbből,
bedobtam a szüleim kandallójába,
és eldöntöttem, hogy ez lesz a nevünk.
Rögtön azt mondták, hogy ez egy szörnyű név.
Minden zenekarnév szörnyű, amíg meg nem szokjuk.
Egy Grange Hallban lépett fel Berkeley-ben,
mi Adammel meg elkezdtünk vitatkozni lemezekről.
A Cannes és Captain Beefheart jött be...
A COUNTING CROWS GITÁROSA
...neki meg Bruce Springsteen.
Mondom: „Nem vagyok egyháztag.”
Mire ő: „Ezt hogy érted?” Pár nap múlva
kábé délelőtt 11-kor kopognak
a lakásom ajtaján Berkeley-ben,
kinyitom, és látom, hogy ez az Adam srác az.
Van nála egy nagy rakás lemez.
Bruce Springsteen teljes életműve időrendben,
használt lemezek, amelyeket akkor vett az Amoeba Recordsban.
Azt mondta: „Tessék, ezeket neked hoztam.
Majd beszélünk.”
Mondtam is magamban: „Csípem ezt a srácot.”
Immerglück azt reagálta...
A COUNTING CROWS GITÁROSA
...hogy „meglátjuk, kijöttök-e egymással.”
Kijöttünk. Azonnal megértettük egymást.
Amikor felvételt akartunk készíteni, Dave stúdiójába mentünk.
Dave-nek volt egy kicsi, 16 sávos stúdiója,
a Dancing Dog.
Ezekből a felvételekből egy lenyűgöző demó lett.
Dave Bryson jó hangmérnök volt...
A COUNTING CROWS BILLENTYŰSE
...így igazi lemeznek is hangzott.
Akkor írtuk az August című számot.
Vagyis Adam írta a számokat, de én is írtam pár átkötést és ilyesmit.
Tehát, végül is azt, hogy mi, úgy értem, hogy ő írta.
Rátaláltunk erre a srácra, Alan Leonardra.
Kiderült, hogy ez nagy dolog. Ő volt Tom Petty ügyvédje,
és ő képviselte a Warner Chappell Publishingot.
„Persze. Küldjetek egy kazettát!”
Egy demón egy dalnak kell lennie, esetleg kettőnek, legfeljebb háromnak.
Mi 14 vagy 15 dalt küldtünk el ennek a fickónak.
Úgy reagált, ahogy bárki más tette volna
egy 15 dalos demóra: „Mekkora tahó parasztok!”
Azt mondta: „Ajánlom, hogy jó legyen, mert 30 másodpercig fog menni.”
De ha elkezded hallgatni, rajta van az első album fele.
Sok számot nem tettem volna fel
az első albumra, de fülbemászó,
jó dalok voltak.
Fél perc után inkább felhívott minket.
Aznap este, amikor megkapta, telefonált.
„Istenem! Nagyon lelkes vagyok.
Szeretnék veletek dolgozni.
Ezt még végighallgatom. Szia!” Lerakja.
Megint csörög. „Alan Leonard vagyok. Az ügyvéd. Nekem küldtetek kazettát.”
„Oké, persze.”
Az ügyvéd elküldte a lemezkiadók vezetőinek,
mindenki lemásolta...
ELŐZŐ BASSZUSGITÁROS, BILLENTYŰS
...és sokuknak ez lett a kedvenc demója.
Minden létező lemezkiadótól kaptunk ajánlatot.
Ezt követően licit alakult ki.
A Geffen teljes kreatív szabadságot és magasabb jogdíjat ajánlott nekünk.
Mi ezért lemondtunk egy valag pénzről.
Tényleg rengetegről.
A Geffen volt a Nirvana kiadója.
A Geffen volt az éllovasa mindannak, ami új, menő és időtálló dolognak számít.
ZENETÖRTÉNÉSZ
Ha akkor 14 éves voltál, akkor a Nirvana mindent megváltoztatott.
Egyik nap a Poison és a Def Leppard zenéjét hallgattam,
aztán másnap már nem.
Ekkor hivatalosan is elkezdődött a '90-es évek.
Akkoriban még a szüleimnél laktam,
összetörtem a szívüket.
Készen álltam valami munkát szerezni magamnak,
hogy megpróbáljak valahogy megélni.
Volt egy másik karrierem a szoftveriparban.
Mesterséges intelligencia szakon
akartam kutató lenni.
Tizenkét éves korom óta együttesben akartam játszani.
Fogalmam sem volt, hogy mennyire lehetetlen sikert elérni.
Hirtelen leszerződtünk egy nagy lemezkiadóval.
Ilyenek voltunk, könyvmoly és duci folk-rock banda a Berkeley-hegységből.
Hogy fogunk több millió lemezt eladni?
Azt hittem, hogy felveszünk egy lemezt.
Talán turnézunk egyet egy kisbuszban,
aztán hazajövünk.
Az együttes feloszlik.
A lemezszerződés meghiúsul.
Van egy jelenet, amikor a Prérifarkas
éppen repül,
de azt mondják: „Te nem tudsz repülni.”
És amikor rájön, lezuhan, mint egy kődarab.
Én azt éreztem, hogy lehet belőlem rocksztár.
Hogy meg tudnám csinálni.
Amikor elmentünk felvenni az első lemezt, azt mondtam az irodámban a többieknek:
„Visszajövök.” Azt gondoltam,
hogy kábé négy hónap, és jövök vissza dolgozni.
De nem így lett.
Kibéreltünk egy házat a hegyekben.
Azt hiszem, most svájci konzulátus.
Tökéletes volt. Nagy nappalival, ahol felvehettük a dalokat.
LEMEZPRODUCER
T-Bone Burnett az egyik legnagyobb producer,
szerencse, hogy velünk volt.
Először is, a neve T-Bone Burnett,
ami szerintem a tekintélyének, nagyságának a 75%-át adja.
„Ő a producerünk, T-Bone.”
Elég menő.
Sokat pókereztünk. T-Bone imádott pókerezni.
Ott volt az egyik első masszázsfotel,
amit életemben láttam.
T-Bone mindig abban a székben ült, és folyton telefonált.
„Imádom, amit csináltok. Csak így tovább!
Folytassátok! Imádom, amit csináltok.”
Ja, ja, igen, igen.
Azt mondta: „Csináltunk egy demót, ami egy album.
Most legyen egy album, amelyik demónak hangzik!”
Miközben az első lemezünket készítettük,
miközben felfedeztük magunkat, próbáltuk kitalálni, kik is vagyunk.
Úgy gondoltam, hogy körbe kell állnunk,
és meghallgatnunk egymást, hogy megtanuljunk együttesként zenélni.
Mindenkit...
megváltoztattam.
Dave Bryson a Stone Roses stílusát idézve
sok effekttel gitározott, amelyektől megszabadultunk.
Matt érintő nélküli basszusgitáron játszott.
Rávettük, hogy vegyen egy régi Höfnert, meg egy Voxot.
Charlie szintetizátoron játszott,
de mi azt mondtuk: „Ehhez az albumhoz csak zongora és B3 kell.”
Zenészekként...
Az biztos, hogy nem álltam rá készen.
Amikor az első lemezt vettük fel, teljesen be voltam szarva.
Gőzöm sem volt, hogy tudom-e azt nyújtani,
amit ez a lemez megérdemel, vagy ami kellett hozzá.
Úgy éreztem, hogy nem.
Mindenkit kikészítettem.
Szerintem mindegyik tag kilépett valamikor az album felvétele közben.
Nehéz volt az áttérés
az 50-50%-os partnerségből arra, hogy Adam hozza a döntéseket.
Emlékszem, amikor azt mondta,
hogy ez az új világrend,
én sokáig és komolyan elgondolkodtam a kilépésen.
Tényleg azt gondoltam... Káromkodhatok?
- Persze. - „Baszd akkor meg!”
Képzeld el, hogy egész életedben azért dolgozol,
hogy szerződést köthess,
aztán megvan a szerződés, mert olyan jó banda vagytok,
és a vezető azt mondja:
„Ez jó, de mindent rosszul csináltok, és mindent meg fogunk változtatni.”
Azt gondolnád, hogy megőrült.
De miután abbahagytam
az önsajnálatot, rájöttem:
„Nézzük meg, mi lesz ebből!”
A stúdióban rendszeresen voltak nagyon sötét pillanatai,
amikor nem tudta kifejezni, amit akar, és valami nem tetszett neki.
Egy bizonyos érzés kellett.
Nem tudtam, hogyan mondjam el,
mi a baj.
Csak azt tudtam, milyet akarok, és nem voltam túl jó benne.
Nem tudtam, hogy mondjam el másoknak,
hogy milyen a Counting Crows.
Azért mondhatom ezt, mert én is pontosan ilyen vagyok.
Amikor alkot,
nem a legkönnyebb ember.
Mert valami olyanra törekszik, ami meghaladja az elvárásait.
Azt akarja, hogy meglepje őt.
Azt akarja, hogy jobb legyen, mint amit el tud képzelni.
És könyörtelenül erre törekszik.
Nem mindenki ilyen.
A rock and rollnak szenteltem az életemet.
Egész életemben együttesekben játszottam.
A frontembernek
össze kell kapcsolnia a bandát azzal...
ZENÉSZ
...ami belőle árad.
Adam az összes szorongásán, amit átélt,
felülemelkedett a zenén keresztül.
Nem szereti a kifinomult zenét.
A kidolgozottság rontana rajta.
El kell jutnod az érzéseiddel és a hangszerekkel oda,
ahol nincs kifinomultság. Nyersen jön ki, akkor is, ha ez már a 109. felvétel.
Valóságosnak kellett lennie.
Fájnia kellett.
Azt akartam, hogy a „Perfect Blue Buildings” című dal
olyan legyen, mint egy ideg-összeroppanás.
Ezért produkáltam egyet.
Adamben mintha amolyan csapongó intimitást éreznél,
amikor végighallgatod, végignézed, ahogy éppen megküzd valamivel.
Mintha egy naplóírás lenne,
egy belső zűrzavar,
mintha egy terápia lenne,
amit tőle kaphatsz, és amit megoszthatsz vele,
ha ráhangolódsz erre a hullámhosszra.
Úgy 18 évesen kezdtem el dalokat írni.
Ebben kifejezhettem magam, ami mindig is hiányzott.
Folyton úgy éreztem, hogy mindez bennem van.
Nem fejeződött ki, és nem mutatkozott meg
azokban a dolgokban, amiket gyerekkoromban csináltam.
Olyan, mint egy hely, ahová elmegyek, hogy beszéljek magamban ezekről,
mintha itt élnék, és az meg a hely, ahová elmegyek,
hogy kifejezhessem mindazt, amit érzek.
A disszociatív viselkedés része, hogy távolságot tartasz a dolgoktól.
A világ gyakran olyan, mint egy film, amit nézel.
Vagyis így távolságot tartasz az életedtől.
Az a jó a dalírásban,
hogy rengeteg dolgot kifejezhetek a távolságtartás helyett...
Egyik reggel, 21 éves koromban, fogtam egy nagyon nagy poharat,
és megittam az egész pohár vizet.
Azt gondoltam: „Nagyon furán érzem magam.
Valahogy olyan más. Mintha...
Mintha LSD-t vettem volna be.”
És nagyjából így is maradtam ezután
úgy egy, másfél évig.
Félelmetes volt, napi 24 órában,
minden reggel ébredéskor féltem kinyitni a szemem.
Már nagyon vártam, hogy érjen véget, de nem ért.
Egyre csak folytatódott.
Ekkor kezdtem el gondolkodni:
„Valami komoly mentális problémám van, mert ennek semmi köze a drogokhoz.
Csak úgy van, magától.”
Ekkor írt fel először egy doki gyógyszereket nekem,
mert azt sem tudtam, hogyan éljek.
Annyira ijesztő volt, és nem akart abbamaradni.
Amikor az első lemezt vettük fel,
felhívott a menedzserem, és azt mondta: „Szia!
Van Morrison nem fog fellépni a Hall of Fame-ben.
Felveszik a tagok közé, de nem jön el.”
Robbie Robertson
volt akkor a zenei igazgató, aki azt mondta: „Ismerem a bandát.
Most a hegyekben vesznek fel lemezt. Tökéletesek lennének.”
A Rock and Roll Hall of Fame azért volt, hogy kizárjon embereket.
Minden évben egyeseket beengedtek, míg másokat nem. Ez egy hierarchia.
Van egy módja annak, hogy bejuss, és elfogadjanak téged.
Amikor Robbie Robertson ezt mondta: „Hölgyeim és uraim, jönnek a srácok!”
Megjelenik a Counting Crows, és senki sem ismeri őket.
Emlékszem, amikor elmentünk fellépni,
egy hülye sapkát vettem fel, amit mambo socknak hívtak.
Ez egy hosszú végű sapka,
amit hátul betűrsz önmagába, és egy zsinórral megkötöd.
Nem tudom, miért húztam ezt a fejemre.
És egy nagy, nehéz kabátban voltam.
Teljesen elvesztem a színpadon.
Amikor először énekeltem: „Turn it up.”
Hátrarántottam a fejem, a sapka lecsúszott
a tarkómra, de elkaptam.
Volt annyi lélekjelenlétem, hogy fogjam a sapkát,
de annyi nem volt, hogy visszategyem a fejemre,
vagy hogy eldobjam.
Így a szám alatt végig
vándorolt a fejemen minden irányba, előre és hátra.
Folyton le akart esni, és összevissza forgott.
De remekül játszottunk, nagyszerű volt.
Azt hiszem, a mai napig mi vagyunk az egyetlen ismeretlen együttes,
amelyik zenélt a Rock and Roll Hall of Fame-ben.
Egyszer csak azt hallottam:
„Charlie kilép az összes bandájából, és ebben az egy együttesben fog játszani.”
Mondom: „Ez őrület...”
GITÁROS
...miért tenne ilyet?
Elmentem megnézni őket a Paradise Lounge-ban,
és amikor hallottam a számokat, hallottam Adamet,
láttam Adam előadását, azt mondtam:
„Charlie, ha bármikor kell még egy gitáros,
én... örömmel játszanék veletek.”
Hétvégén elvittem a lemezt haza, és a szüleim házában hallgattam,
amikor anyukám kikiabált a konyhából: „Ez a srác nyafog.”
Ez volt a kezdet.
Megjöttünk. Master T beszélget a Countin...
Countin... Counting Crowszal.
- Hogy vagytok? - Szia!
Srácok, mutatkozzatok be az országnak!
Charlie vagyok.
- Sziasztok! - Adam.
Jó napot! Ő Dan.
- Dan, sziasztok! - Oké.
Beszéljünk a hajadról! Mióta raszta?
Kábé egy éve.
- Igen? - Igen.
Új külső.
Soha nem szerettem tükörbe nézni, mert úgy éreztem, az nem én vagyok.
Voltak olyan pillanatok,
amikor még zavaróbb volt, de egyszerűen nem tűnt jónak.
Nem ilyennek éreztem magam.
Amit láttam, az nem én voltam.
Nem olyannak éreztem magam,
mint amit a tükörben láttam.
Egyszerűen nem volt jó.
De amikor raszta lettem, jó lett.
Mintha először igazán felismertem volna magam.
Aztán így töltöttem...
úgy 27-28 évemet.
És...
megtanultam, hogyan legyek önmagam.
Micsoda? Ez egyszerűen...
őrültség volt számomra.
Miért tennél ilyet?
De szent ég!
Ez egy fontos része lett a személyiségének,
és akkoriban nagyon jól is nézett ki.
De azért sokkoló volt: „Most szórakozol velem?”
„Errefelé haladunk? Oké.”
Megvettem egy raszta hajtincsét eBayen.
Elültettem, és remélem, hogy egy újabb Adam Duritz nő belőle.
Régóta ismerem.
Körülbelül 20 évvel ezelőtt találkoztunk a Washington Square Parkban.
Azt hittem, ő Ani DiFranco, és rá akartam hajtani.
HUMORISTA
Miért kértél fel erre?
Viccet fogok csinálni a Counting Crowsból. Tényleg ezt akarod?
Amikor a Counting Crows berobbant, én az MTV-nek írtam.
A Broadway 1515-ben dolgoztam.
Az MTV volt a legfontosabb. Akkor voltál valaki, ha ott voltál az MTV-n.
Az MTV mondta meg, mi a menő. Az MTV mondta meg, ki vagy.
Akár a Yo! MTV Raps irányába indultál,
akár a Headbangers Ball irányába, akár a 120 Minutes irányába.
A 120 Minutes egy indie zenés műsor volt,
vasárnaponként ment éjféltől hajnali 2:00-ig.
A Geffen kapott egy hívást az MTV-től: „Hol van a Counting Crows klipje?”
Megkérdezték: „Melyik számé?”
Mire az MTV emberei: „Mi a franc van veletek?
Hogyhogy melyik számé? A ti albumotok.
A slágeré, a »Mr. Jones« című dalé.”
Mire: „Oké, jó, megcsináljuk.”
A menedzsereimnek volt egy zseniális ötletük.
Karácsony és újév között semmi sem jelenik meg.
Azon a héten nincs slágerlista, ezért nem adnak ki semmit.
Nincsenek számok, se lemezek.
Semmi sem jön ki, mert nincs slágerlista.
Az volt az ötletük, hogy azon a héten senki sem ad semmit
az MTV-nek.
Így ha mi akkor küldjük el nekik,
biztosan le fogják adni a 120 Minutesben.
- Charlie vagyok. - Én Matt.
Én meg Adam.
- És mi vagyunk... - Igen. Mi...
- a Counting Crows. - Igen.
Ment az MTV, és meghallottam azt a kezdő hangot.
Azt gondoltam: „Ez Adam. Ez Adam lesz.”
A '90-es évek elejének rocksztárjai megtanították nekem,
hogy mi is az a rocksztárság, és milyen érzés.
És azt tanították, hogy szörnyű.
Trent Reznor két kézzel fogja a mikrofont.
És így: „A fejemet lehúzza
a rocksztárságom súlya.” Ez Trent Reznor.
A „Mr. Jones” viszont ilyen.
Megérti, hogy az, amit el akar érni,
valószínűleg tönkre fogja tenni.
A szám sötét hangulata azonnal érzékelhető,
és még jobban beárnyékolja
az élénk előadásmód.
A „Mr. Jones” az álomról szól, hogy rocksztár leszel,
de arról is, hogy ez nem úgy fog alakulni, ahogyan azt elképzeled.
Így szól: „Amikor mindenki szeret, soha nem leszek egyedül.”
Tudod, hogy ez tévedés, és nem csak az álmodozásról van szó,
hanem arról is, hogy odabent üresség van.
De ez nem vonja kétségbe az álmot.
Álmodni szuper, de nem létezik mindenre megoldás,
ahogy rocksztárnak lenni sem old meg mindent.
A saját gondjaidat magadnak kell rendbe hoznod.
Szerencse, hogy akkor ősszel valamikor
az Irving Plazában a Cracker előzenekara voltunk,
és remek koncertet adtunk.
Visszahívtak minket a színpadra egy ráadásra,
ami az előzenekaroknál nem szokás.
Aznap ott volt Marci Klein is,
Calvin Klein lánya, aki a Saturday Night Live producere volt.
Utána felhívtak, hogy lépjünk fel a műsorban.
Azt mondták: „Először a »Mr. Jones«, aztán talán jöhet a »Round Here«,
de mindkettőből vágni kell.”
A Saturday Night Live-ban két dal van,
és az egyik... hatalmas különbség van a kettő nézettségében.
A „Round Here”-t akartam játszani, és a teljes számot.
Úgy gondoltam, ez határozza meg, hogyan látnak minket.
A „Mr. Jones” egy jó szám, de olyan, mint egy csomó másik.
A „Round Here” egyedi.
Nem értettek egyet. Azt akarták, hogy a slágert játsszuk.
Végül a Saturday Night Live belement.
1994-ES TURNÉNAPLÓ
Eljátszhattuk a „Round Here”-t,
aztán a „Mr. Jones”-t, és mindkettőt teljes hosszában.
Először próbálsz, aztán ott lógsz,
nem mész el az épületből. Annyira izgatott voltam,
hogy nem tudtam lenyugodni, nem tudtam ránézni senkire.
Soha nem voltunk a tévében előtte.
Mindenki hatalmas, híres személyiségnek tűnt.
Az első nap, amikor odaértünk, azt mondták:
„Ami a beosztást illeti, átgondoltuk ezeket a dolgokat,
és először a „Mr. Jones”-t fogjátok játszani,
és a „Round Here” lesz a második szám.
És...
Mindkét dalból ki kell vágnotok úgy egy-másfél percet.
Minden, amiben megegyeztünk, ment a kukába.
Azt mondtam: „Nem, megegyeztünk. Ezeket megígértétek.”
Ők meg: „Igen, de nincs mit tenni. Tudod, a tévéműsorok már csak ilyenek.”
De nemet mondtam.
Adam azt mondta: „Így nem fogjuk megcsinálni.”
Azzal fenyegetőzött, hogy elmegyünk.
Ami sokat jelent, mert...
Sokan életüket adták volna, hogy felléphessenek
a Saturday Night Live-ban.
Életünk legnagyobb élménye volt.
És jól kellett csinálnunk.
Máshogy nem akarom megtenni.
Nem tudom elképzelni, hogy mindenki jó ötletnek tartotta emiatt veszekedni.
Ebben támogatom Adamet. Nem hibáztatom.
De az évek alatt sokszor csinálta ezt,
sok embert felhúzott.
Ő az együttes vezetője, és ő hozza a döntéseket.
Nem igazán beszéli meg senkivel.
Ez az ő dolga.
Azért is maradtunk ilyen sokáig együtt,
mert ezt mindannyian elfogadjuk. Igen. Ez így van rendben.
Néha nincs rendben, de legtöbbször igen.
Hölgyeim és uraim, a Counting Crows!
Könnyű kizökkenni a koncentrációból,
és hirtelen elrontasz valamit, amit aztán újra és újra lejátszanak.
És ezt mind tudtuk.
Ha nem beszéltük meg, akkor is tudtuk.
Csak arra tudtam gondolni:
„Azt fogom csinálni, amit igazán jól tudok,
és nem érdekelnek a kamerák.”
Adamből természetesen rendkívüli energia áradt,
mert ha Adamet kamerák veszik,
akkor életre kel.
Az a dal annyira drámai, és amikor játszottuk,
elmerültem benne. Elvitt magával.
És ez egy hatalmas csúcsponthoz vezetett.
Olyan volt, mint egy űrhajó.
Van egy rész, ahol a végén egyszerűen egy másik szintre lép. Én meg...
Rákiabáltam a színpadon.
Azt kiabáltam: „Igen, csináld!”
Tényleg olyan jól játszottuk, ahogy csak tudtuk.
Élőben ment le a tévében.
Gondoltam, most eljátszottuk
egy kibaszottul látványos verzióját annak a számnak.
Amikor játszottunk, Marci Klein fent volt a karzaton Garyvel.
Azt kérdezte: „A te bandád?” Mire Gary: „Igen.”
„Tényleg nagyon jók.”
Gary válaszolt: „Igen.”
- „A spanod, Adam...” - „Igen?”
„Egy kibaszott seggfej.”
Többet nem jártunk a Saturday Night Live-ban.
Soha. De ez beindította a karrierünket.
KÖVETKEZŐ LÉPÉS: LETTERMAN
Ez az első albumuk. A címe:
August and Everything After.
Mondok valamit: akinek ez nincs meg,
azzal valami nem stimmel.
A Saturday Night Live utáni két hétben
játszottuk az első főműsoridős koncertjeinket.
Az a néhány hét volt a legjobb turné, mert bármit megtehettünk a koncerteken.
Az egész időszak őrülten szürreális volt.
Sacramentóban ültünk egy kisbuszban, rádiót hallgattunk,
és minket adtak a rádióban.
Egyszerűen megőrültünk.
Csak mentünk tovább,
ez egy nagyszerű időszak volt,
ekkor lettünk nagy zenekar.
Őrült időszak volt.
Bizonytalan volt, de tényleg izgalmas.
Adammel a színpadon lenni nagyon felvillanyozó volt,
mert még soha nem játszottam
olyannal, mint Adam.
Egyesekben megvan ez, másokban nincs.
Adamben megvolt.
Egyre nagyobbak és nagyobbak lettünk, és már a The Stones előzenekara voltunk.
Senki sem arról álmodik, hogy előzenekar lesz.
Arról álmodsz, hogy zenész leszel,
vagy dalszerző.
De ezt azért elmondom.
Amit Mick Jagger 20 évesen csinált,
az késztetett arra, hogy felálljak a zongora mögül,
és énekes legyek, hogy énekeljek.
Az August and Everything After 1993-ban jelent meg, akkor 17 éves voltam.
Csak a Nirvanát, a Pearl Jamet, a Soundgardent
ismertem. A grunge stílust.
De ebben volt valami egzotikus, sivatagos,
nyílt síkságok szabadságát idéző szellem,
ami egy 17 évesnek olyan volt:
„Hű, hogyan juthatok el én is ebbe az állapotba?”
Nem hiszem, hogy sokat értettünk
Adam mindennapi szenvedéseiből, meg az ilyenekből.
Egyszerűen úgy hangzott, mint amikor egy szabad szellem repül.
Tisztán látom magam előtt az album,
az August and Everything After borítóját,
amely az alternatív rock szövetének része lett.
Azonnal fontosnak és kiemelkedőnek tűnt.
A morcos, irodalmi, naplót író tinédzser,
látod, ez itt a te hülyeséged.
DAVID BRYSON 1994-ES TURNÉNAPLÓJA
Elmentünk Európába, és a Rolling Stone úgy döntött,
hogy minket tesz a címlapra.
De ebben is bizonytalan voltam, mert bár nyilvánvaló,
hogy a Rolling Stone címlapján akarok lenni,
de azon gondolkodtam, hogy milyen lesz az életem utána,
és hogy mennyire fog megváltozni.
Ugyanis nagyon félénk voltam.
Párizsba küldtek,
hogy készítsek róluk címlapsztorit, amikor kezdtek berobbanni.
ÍRÓ
De a Párizsba tartó éjszakai repülőúton
beleszerettem a lemezbe.
Nem tudtam aludni,
és újra meg újra végighallgattam.
Ekkor fogott meg igazán ez az album.
Azon kevés rockzenekritikus egyike voltam, akik szerették a Counting Crowst,
és még most is szeretem.
Már nehéz elmagyarázni az embereknek, hogy mindenhol újságárusok voltak,
és a Rolling Stone volt legelöl,
egy polcon meg csak Rolling Stone magazin volt.
Ott van az arcod minden utcasarkon,
a repülőtéren, a buszpályaudvaron, mindenhol...
Mindenhol. A névtelenségednek annyi.
Folyton arra gondoltam, hogy milyen komoly következményekkel jár,
ha belemegyek ebbe, habár nem lehet nemet mondani.
Az egész párizsi fotózás használhatatlan volt.
Úgy néztem ki, mint egy szamár. Olyan kibaszott levert voltam.
Az egész együttes, mindenki dühös volt a másikra. Esett,
az időjárás rohadt szar volt, és semmi sem jött ki belőle.
Szörnyű volt. Fekete-fehérben, ilyenek voltunk...
Bassza meg, ez rock and roll!
Fekete-fehér képek levert emberekről, elméletileg
pontosan erre van szükség.
Végül is sötét, szomorú arcok vagyunk.
De annyira rosszak, hogy használni sem lehet őket.
Olyanok, mint egy vicc a duzzogásról, mint egy együttes paródiája.
Emlékeim szerint csodálatos napunk volt,
csak sétálgattunk Párizsban, és amikor visszamentünk a szállodába,
és a hallban ültünk, akkor jött Adamnek a hívás.
A recepciós nő azt kérdezte:
„Van itt egy Adam Duritz? Felvenné a nyilvános telefont?”
Gary Gersh volt az.
Ő volt a Capitol elnöke, aki elment, mielőtt befejeztük volna a lemezünket,
de attól még a kisöccsének tekintett,
a másik kisöccse pedig Kurt Cobain volt.
HÍREK
Kurt Loder vagyok, ez az MTV Hírek.
A Nirvana frontemberét, Kurt Cobaint,
a rendkívül tehetséges énekest, dalszerzőt és gitárost
péntek reggel holtan találták Seattle-ben, valószínűleg öngyilkos lett.
SEATTLE, WASHINGTON ÁLLAM 1994. ÁPRILIS 8.
Ez az óriási, szörnyű pillanat neki jelentette a legtöbbet,
mert ő tényleg ismerte Kurtöt.
Én csak a rajongója voltam.
Hasonló körökben mozogtam, de nem ismertem.
Nagyon kiborult, amikor Kurt Cobain meghalt,
szerintem ez nagyon megijesztette.
Mindketten hasonló nehézségekkel küzdöttünk,
de én nem kezeltem jól.
Ezért volt sok minden olyan ijesztő, mert tudtam magamról... Senki nem tudta,
csak én, hogy komoly mentális betegségem van,
és hogy ez egy nagy probléma.
Gyógyszereket szedek, amelyek...
én nem hiszem, hogy bipoláris vagyok,
de bipoláris zavarral kezelnek, és ez ijesztő volt.
Nem volt függőségi problémája.
Nem ivott sokat, nem drogozott.
Inkább attól tartottam, hogy egyszerűen kilép.
Adam próbálta fékezni a körülöttünk zajló izgalmakat.
De nem lehetett megállítani.
Az első lemez óriási siker volt.
Nem lehet csak úgy lelassítani, ha a közönség imádja.
De Adam mindent le akart lassítani.
Elérkezett a siker.
Gondoljátok, lesz elég időtök, hogy a saját ritmusotokban fejlődjetek?
Van elég türelmetek ehhez?
- Nem gondolom. - Nem?
Nem, szerintem már túl késő.
Mert felgyorsult a tempó?
Igen, most túl gyors lett a tempó.
Legalábbis nekem.
Lesz rá lehetőségetek,
hogy szünetet tartsatok, amikor visszatértek Amerikába?
- Nem. - Nem.
Amikor visszatértünk Európából, és leszálltunk New Orleansben,
elmentem a vidámparkba a fesztiválra, és a tömeg megrohamozott.
Nem értettem, mi történik, de hirtelen...
egy óriási embertömeg vett körbe,
mintha... Én a tengerentúlon voltam, amíg ez kialakult.
Nem vettem észre, hogy... ilyen nagyon népszerűek lettünk,
vagy ilyesmi. Mintha...
De akkorra már őrületté vált.
Azon a nyáron az volt a fura, hogy az indie rock koncertek helyett
ilyen őrült rajongói koncerteket adtunk,
ahol mindenki csak a „Mr. Jones”-t akarta hallani.
Azt hiszem, talán a Greek Theaterben történt.
Azt mondta: „Gyere fel velem a színpadra!”
SZÍNPAD
Kimentünk, a fények elsötétültek,
és az a hang...
Egész életemben színpadon szerepeltem,
de nem annyi ember előtt, és nem volt így, hogy amikor kilépsz,
mintha egy hullám csapna meg.
Nem is tudom leírni.
A hang olyan elsöprő volt,
és érezni lehetett a várakozást,
mintha mindez egyszerre törne ránk.
Gondoltam: „Akkor ezért ilyen...
ezért küzd ennyire.”
Meghallgattam az August and Everything Aftert.
A GOLDEN STATE WARRIORS VEZETŐEDZŐJE
Amint meghallgattam, automatikusan ez lett a kedvenc albumom.
A San Francisco-öbölben laktam, így elég jó barátok lettünk.
Szerintem Adam és én hasonló alkatok vagyunk,
valójában inkább csendesek és félénkek,
de mégis olyasmit csinálunk,
amit több ezer ember előtt adunk elő.
Ezért furcsa dolog megbékélni azzal, amikor elkezdenek felismerni.
Egyrészről hihetetlenül hízelgő.
Másrészről szeretjük a magánszférát, és kicsit zavarban vagyunk.
Ezt feldolgozni, miközben egyre híresebb az ember,
megbirkózni a hírnevünkkel furcsa érzés.
A Chainsaw Kittens frontembere voltam.
Ismertem őt, mert akkor nem lehetett nem ismerni.
Láthattam,
ahogy gyakorlatilag durván túlsztárolták őket.
Csak úgy sétálgattunk, amikor véletlenszerűen odajöttek emberek,
és azt mondták: „Te vagy az a fickó!”
Egyáltalán nem tudták, mi az együttes neve,
vagy ki is ő, csak hogy ő az a fickó,
akit a tévében láttak.
A szállodánktól pár utcányira volt egy mozi.
Beültem egy filmre. Senki sem volt a teremben.
Hátul kinyílt az ajtó.
Egy fickó odajött hozzám,
leült közvetlenül mellém, és azt kérdezte:
„Tesó, te vagy az a fickó a Counting Crowsból?”
Azt válaszoltam: „Igen.”
Erre ő: „Leülhetek melléd?”
„Figyelj, én csak kicsit
lazítanék ma délután. Ki akarok kapcsolni.”
„Oké.” Felállt, és elment.
Kábé fél óra múlva megint nyílt az ajtó.
Valaki lefelé tartott.
„Nem hagynál békén, baszki?”
De nem ő volt az.
Csak egy srác a büféből.
Azt mondta: „Nem tudom, mi folyik itt,
de van valaki az előtérben, aki 30-40 perce folyamatosan telefonál,
mindenkit felhív elmondani, hogy itt vagy, és most úgy 200 ember várakozik odakint.”
Én meg: „Most szívatsz?”
„Nem. Ha szeretnél kisurranni, van hátul egy kijárat.”
Úgyhogy ott mentem ki, végiglopóztam a sikátoron,
és sétáltam felfelé az utcán,
aztán hallottam, ahogy a fickó utánam üvölt, és menekülnöm kellett.
Egy óriási tömegnyi ember üldözött egészen a szállodánkig.
Ez teljesen kiakasztott.
Olyan, mintha egy reggel a Marson ébrednél fel.
Eltart egy ideig, mire megszokod a gravitációt.
Hallottam panaszkodni emiatt, de úgy voltam vele: „Sikeres vagy.
Mi ezzel a baj?” Aztán egyszer együtt ebédeltem Adammel.
Ülünk az asztalnál, ő, én,
meg pár barátunk, és akkor egy hatéves kislány odajön, és azt kérdi:
„Ne haragudj, kaphatnék autogramot?”
Mire Adam lenyúl azért, amit a kislány nyújt,
és hirtelen előugrik az anyuka
egy bokor mögül, és félrelöki a gyereket.
„Istenem, annyira imádlak, kérhetek egy közös képet veled?”
Az jutott eszembe: „Te jó ég!”
Ekkor értettem meg.
„Ez tényleg durvább, mint amilyennek hittem.”
Kezdetekben a rasztahajával könnyen felismerhető volt.
A „Mr. Jones” klipje hatalmas sikert aratott,
ez pedig őt szuper híressé tette.
Sehova nem tudott úgy elmenni, hogy ne ismerjék fel.
Teljesen másképpen éltük ezt meg.
Gyerekligás edző vagyok, és játszom egy együttesben.
Én nem voltam, és most sem vagyok híres.
Csak egy híres bandában játszom.
Ott van a hírnévvel való küzdelem, és ott van még az is,
hogy három évig úton voltunk,
amit három év alatt a nulláról elértünk,
és ez nagyszerű volt számunkra.
Ragaszkodott ahhoz,
hogy ne csak rádióban hallgassanak minket.
Olyanok akartunk lenni, akiket élőben is meg lehet nézni.
De három évig szinte folyamatosan turnézni, az...
Az is megviseli az embert.
Az utazás eltünteti a valóságot.
Már azt sem tudod megmondani, hogy mi a valóság.
Útközben mindenki kicsit elidegenedik, mert nem tudod, hol vagy.
Nem tudod, milyen nap van.
Mindennap másik ágyban ébredsz, olyan, mint egy másik bolygó.
Rájössz, hogy az összes emléked
összefüggéstelen, mintha
az egy hónapja történt dolgok pár napja történtek volna. A pár napja
történt dolgok meg mintha...
Mikor is volt? Hetekkel ezelőtt.
Mert teljesen össze vagy zavarodva.
Nincs semmi állandó az életedben,
csak az előadásod motivál.
Úgyhogy kemény folyton úton lenni.
Ez olyan korszak volt, amikor az emberek csak
a slágereket akarták hallani,
és nem is voltak zenerajongók.
Csak a rádiós számokat akarták visszahallani a koncerten.
Szerintem egy koncerten úgy akarod hallani a számot,
ahogy a fejedben szól.
Azt szeretnéd, hogy pont úgy játsszák a slágereket,
ahogy vannak, ahogy szereted őket.
Adam Duritz viszont nem ezt teszi.
Szívatott engem.
A „Pantera Sarah” név sértés volt...
KORÁBBI KLUBMENEDZSER
...mert szeretem a metált.
Nem emlékszem.
Azt hittem, hogy én neveztem el így.
Adam azt mondta: „Á, Pantera!”
Én meg: „Igen, szeretem a Panterát.”
Mire ő: „Bírod a metált?”
„Ők legalább pokoli jó színpadi show-t adnak elő.
Rólad nem mondható el ugyanez.”
Nem is tudtam. Erre nem emlékeztem.
„Láttalak Milwaukee-ban, négy szám után leléptem.”
Ezt mondtam először Adamnek, amikor találkoztunk.
Erre ő: „Mi van?”
„Az Eagles Ballroomban szar voltál. A barátnőmmel otthagytuk.”
Ő meg: „Arra emlékszem.”
Azon a nyáron volt, amikor...
Minden este, mire felléptem, nagyon dühös voltam.
A közönség szörnyen viselkedett az előzenekarokkal.
Kurvára szemetek voltak.
Csak minket akartak, hogy lássák a „Mr. Jones”-t,
és kipfujolták a többi bandát.
Páran közülük a barátaim voltak,
mások meg a példaképeim, mint ahogy Alex is.
Alex Chiltont kérte fel előzenekarnak.
ALEX CHILTON CLEVELANDBEN
Senki sem hallott még róla.
A milwaukeei közönség nem volt túl elnéző.
Amikor Adam kijött, dühös volt.
A barátját lefütyülték a színpadról.
Dühös volt amiatt, ahogy bántak vele.
Emlékszem, pár szám után,
amit Adam dühösen elénekelt, ránéztem a barátnőmre,
és arra gondoltam: „Nem akarom elrontani azt, ahogy szeretem
a Counting Crows zenéjét. Menjünk innen!”
Amiatt az élmény miatt a nyári turnén nagyon nehéz volt játszani.
Volt egy kisebb ideg-összeroppanásom.
A turnénak a végén le kellett mondanunk pár koncertet.
Nagyon törékeny volt. Semmilyen szempontból
nem volt felkészülve arra, ami történt.
TURNÉMENEDZSER
Mert komoly mennyiségű óriási imádat
és rengeteg sértés érte.
Nem tudom, hogy bárki elbírná-e ezt.
Jogos volt az ellenreakció.
Az a vicces, hogy az első négy-öt hónapban a kritikák hihetetlenül jók voltak.
Csomó ember mondta azt: „Rábukkantam egy elképesztő együttesre.”
De aztán ez gyorsan átváltott valami másra.
A Counting Crowst nem szerették igazán San Franciscóban.
San Francisco egy nagyon szeszélyes hely.
Ott nagyon helyileg határozzák meg, hogy mi a menő.
Akkoriban a menő hangzás olyan volt, mint a Stooges,
a Butthole Surfers, vagy ilyesmi.
Bármi, ami csak egy kicsit is kommersz volt,
vagy hangosan lehetett énekelni, az nem volt menő.
Így, amikor a Counting Crows valóban nagyon sikeres lett,
San Franciscóban lenézték.
Egy fickó azt mondta nekem: „Annyira szerencsés vagy!”
Mondom: „Kösz!” Ő meg: „Nem, úgy értem,
szerencsétek van, mert szarok vagytok.
Mégis ekkora sikeretek van, amit jobb bandák nem érnek el.
Ez... Nem fura érzés, hogy ilyen szarok vagytok,
és mégis híresek?”
Arra gondoltam, hogy ki az,
aki odamegy egy tök idegenhez, és ezt mondja neki?
Igen, kritizálnak.
Régen kaviccsal dobáltak meg azért,
ahogyan öltözködtem.
Voltak, akik azt mondták, hogy vonuljak vissza,
e-mailt küldtek, és nem tudtam, honnan szerezték meg az e-mail-címemet.
Ez ezzel jár.
Valahogy meg kell békélned a kritikával,
hogy tovább tudd élni az életed.
Van egy házunk Berkeley északi részén.
Úgy tűnt, mintha minden este buli lenne az utcánkban.
Mintha egy nagy bulivá változott volna.
Aztán rájöttem, hogy az nem buli
az utcában, hanem srácok letáboroztak a kertünkben.
Egyszerűen odaköltöztek a fűre,
és ott éltek.
Így mindennap láthattak minket az ablakon keresztül.
Onnan mutogattak ránk.
Akkor kezdődtek a pánikrohamaim:
„Itt nem tudok semmit csinálni. Nem tudom, hova menjek.
Bárhová megyek, ott is csak a probléma van.”
Ha mások így közelednek hozzád, elkezdesz mindenki elől elzárkózni.
Gyakorlatilag egyre jobban bezárkóztam.
Egy nap csörgött a telefon, Sal Jenco és Johnny Depp
hívtak a Viper Roomból.
A VIPER ROOM TULAJDONOSAI
Megkérdezték, hogy vagyok.
Mondom: „Minden rendben.”
Mire ők: „Mi a baj?”
Mert valószínűleg látható volt, és elmondtam nekik. Azt mondták, várjak.
Hülyeségeket motyogtak, és várakoztatták a hívást.
Aztán azt mondták: „Figyelj,
van egy szobád a The Bel Age-ban, a Viper mögötti szállodában.
Foglaltunk helyet a hét órakor induló járatra,
Oaklandből Burbankbe. Ma este bulit tartunk.
Kate Moss 21. szülinapja lesz.
Gyere el, mert el kell jönnöd onnan.
Azonnal el kell jönnöd onnan.”
Úgyhogy elmentem.
Első este, Kate Moss partiján,
amikor a szupermodellek fénykora volt, mindannyian egy szobában voltak,
és ez furcsa látvány volt.
Mint amikor egy múzeumban vagy, és ott van előtted az American Gothic,
aztán felmész a lépcsőn, és a fordulóban
ott van Georgia O'Keeffe Clouds című festménye,
közvetlenül előtted.
Hirtelen elmész egy buliba, miután egy szörnyű hetet töltöttél otthon,
és ott van Elle Macpherson, és az összes híres modell,
aki csak létezik.
Mellesleg megismertem William Burroughst,
Tom Pettyt, Billy Gibbonst.
Mert mind ott vannak egy helyen
ebben a klubban, amit Johnny és Sal vezettek.
Los Angeles igazi menedék volt.
Akkor nekem igazi varázshelynek tűnt.
Az egész város tele volt álmodozókkal.
Az álmaik lehettek felületesek vagy mélyek, művésziek vagy sem.
Mást akartak csinálni, mint mások.
És ők maguk akartak valamit alkotni.
Táncosok, szobrászok, festők, modellek,
színészek, írók, rendezők, zenészek.
Christina Applegate vett nekem egy Nikont karácsonyra,
azt hiszem 1993-ban vagy 1994-ben.
Szóval fényképeztem,
és akkoriban nem lehetett kamerát bevinni a Viper Roomba.
Nem volt internet, se mobilok...
A VIPER ROOM KORÁBBI VEZETŐJE
...és üzletvezetőként
bevihettem a Nikonomat a bárba,
úgyhogy rengeteg fotóm van.
Mindig volt nálam egy kis Olympus Stylus gép,
ami befért a hátsó zsebembe.
FOTÓS
Nem volt semmi nagy ötlet mögötte,
csak azt tudtam, hogy a barátaim kurvára menők.
És ezt nem akartam elfelejteni.
Én voltam az Instagram az Instagram előtt.
Mert fényképeztem, elmentem...
Volt egy 23 perces előhívó a Sunseten.
Istenem, mennyi munkát adtam nekik!
Általában kettő vagy három
nyomást kértem,
mert sokszor adtam másolatot azoknak, akik a képeken voltak,
aztán beraktam egy fotóalbumba, és elvittem a következő estére,
amelyet promóztam, és körbeadták a klubban.
Csak én csináltam... meg néha Randall.
Néha megengedtem Randallnek, hogy fotózzon,
mert tudtam, hogy nem adja el
a bulvársajtónak.
Amikor Adammel lógtam, csak nálam volt fényképezőgép.
Ha én nem fotóztam le a pillanatot, akkor csak az emlékeidben maradt meg.
Szerintem ez az, ami ezeket igazán különlegessé teszi.
Mindig azt mondom, hogy ezek voltak az utolsó jó idők,
mert megvolt a szépsége...
hogy el tudtál bújni.
Christina Applegate egyik házában laktam,
és épp ki akarta adni egy másik házát.
Úgyhogy mondtam Adamnek,
hogy Christinának van egy kiadó háza.
Emlékszem, ahogy hajtottunk a Laurel Canyonon, és azt mondta:
„Emlékezz erre az útra, mert ez lesz mostantól
a hazafelé vezető utad.”
A következő emlékem, hogy a tiltott Los Angelesbe költözött,
ahonnan minden rossz származik.
Minden baj Los Angelesből jön.
Ha a San Francisco-öbölben nőttél fel,
főleg Berkeley-ben, akkor Los Angeles számodra minden szar forrása.
Persze aki így gondolja,
az még soha nem járt ott, de ez lényegtelen.
Randallt leszámítva csak azokat ismertem a városban,
akik a Viper Roomban dolgoztak.
Ismertem Salt, Johnnyt,
Shannont és pár ott dolgozót...
Csak őket ismertem ott,
ezért lógtam csak ott.
Tudom, hogy sokan nem értenének egyet velem,
mert nagy show-knak adott helyet,
de volt ott valami nagyon cheerses, kicsi bárhoz illő hangulat.
Persze a Smashing Pumpkins vagy az Oasis is fellépett,
de azok, akik hetente öt-hat este eljöttek,
szinte családtagok voltak.
Olyan volt, mintha egy biztonsági háló vette volna körül
az ott lógó embereket, beleértve Adamet is.
Shannon azt mondta: „Ki kell mennem.
Értesz a pénztárgéphez?”
Én meg: „Ja, persze.”
„Megtennéd?”
Pultoztam, kezeltem a pénztárgépet, aztán már naponta ez ment.
Csak ott éreztem jól magam.
Megtanítottam pultozni, és nagyon jól csinálta. Azt mondta:
„A borravalót meg neki adjátok!”
Ő lányokkal, emberekkel ismerkedhetett, én meg bulizhattam a barátaimmal,
és egy csomó pénzt kerestem. És szerintem
azt is szerette, hogy úgy beszélhetett emberekkel,
hogy nem a Counting Crows volt a téma.
„Mit önthetek?
Rumos kóla? Oké. Nyolc dollár.”
Úgy beszélhetett az emberekkel, hogy kibújhatott abból a szerepből.
Emlékszem, egyszer valaki azt mondta:
„Az a srác úgy néz ki, mint a Counting Crows énekese.”
Mert nem gondolták volna, hogy a Rolling Stone címlapján
szereplő srác adja ki nekik a sörüket.
Sok szabadidőnk volt.
Emlékszem, hogy felhívtam Adamet San Franciscóból:
„Szeretnél összefutni, dalokat írni? Összejöhetnénk dalt írni.”
Ő meg: „Most nem vagyok a banda tagja.”
Tudtuk, hogy küzd dolgokkal.
Valójában azon gondolkodtunk, hogy készítünk-e második lemezt,
mert úgy tűnt, hogy ő ki akar lépni.
Folyton azon törtem a fejem, hogy vajon az a jobb, hogy ezt megéltük,
és aztán... vége van,
vagy jobb lett volna, ha soha nem jutunk el ide,
ha soha nem tudjuk meg, milyen is ez.
Nem tudom, hogy igaz-e,
de azt olvastam, hogy Adam elment dolgozni egy bárba
az első albumuk után,
és én mindig ebbe kapaszkodtam, a magam módján.
Bármit is csinálunk, én is próbálok valami ilyesmit tenni.
Látom, hogy valahogy megpróbál továbbra is a földön maradni.
Nekem ez azt sugallja, hogy próbáljam meg az eszembe vésni:
„Normális emberi dolgokat is kell csinálnom,
hogy tudjak énekelni olyan dolgokról, amiket más emberek átélnek.”
Nagyon inspiráló volt számomra. Igaz ez?
Igen, igaz.
A Viper Roomban pultozott.
Oké. Értem, a Viper Roomban.
Az talán kevésbé földhözragadt,
mint Des Moines repterének várójában.
Soha nem voltam jó...
és még most sem tudok simán másokkal beszélgetni.
De ez nem számított, mert ott odajöttek, és beszéltek velem.
És nemcsak a rajongók.
Igazából normálisan viselkedtek, mert mindenki híres volt.
És kit érdekelt, hogy én híres vagyok?
Ott van Jack Nicholson. Ki a franc foglalkozik veled?
Egy este Allen Ginsberggel mexikói kaját ettünk.
Együtt néztük Adam Antet.
Mi többet kívánhatunk az élettől?
És miután kicsit felépültem, mert szükségem volt némi regenerációra,
varázslatos volt.
Egy világot adott nekem, amiről írhattam,
ami rohadt érdekes volt.
Alig vártam, hogy lemezt csináljunk.
Abban az évben teljesen máshogy éltem, mint előtte bármikor.
Úton voltam, turnéztam a világban.
Rocksztár voltam. Aztán Hollywoodba költöztem.
Igazán menő emberekkel ismerkedtem meg.
És erről írni akartam.
Úgy gondoltam...
„Megírom a legnagyobb kibaszott rock and roll albumot.”
El sem tudom képzelni, mekkora nyomás lehet az,
amikor egy ismeretlen zenekar az első albumából hétmillió példányt
ad el anélkül, hogy megfeszülne.
Nem számítasz rá, hogy ez lesz.
Amikor megtörténik, mindenki azt várja, hogy újra megcsináld.
Ezúttal egy régi, 1930-as, Eduárd kori kúriát kaptunk,
Griffith Parknál, a hegyekben.
Miben volt más, amikor ideköltöztetek?
Itt mindennek más hangja van?
Mind beférünk egy szobába. Visszhangzik.
Úgy gondoltuk, az élénksége segíteni fog.
Nem tudom, hogy segít-e, de tényleg egyedi hangzást ad.
Jól hangzik-e, vagy sem, nem tudom.
- De... egyedi. - Értem.
Amikor beléptél, volt egy nagy hall,
egy nagy felfelé vezető lépcsővel, amolyan klasszikus lépcsővel.
Ott volt az egész nappali jobbra, ahol az együttes játszott,
az lett a zeneszoba.
Mentem, és megvettem mindent.
Mikrofonkábeleket, mikrofonokat, magnókat
és fejhallgató rendszereket, őrült sok cuccot.
Ő a barátom, Jane Pratt.
A Sassy magazin szerkesztője volt, mert nagyon pimasz.
Épp a Sassy és a Jane magazin között voltam...
SASSY ÉS JANE - ALAPÍTÓ/SZERKESZTŐ
...és sok tévés dolgot csináltam.
- Ez Jim Morrison zongorája volt. - Ne már!
De igen.
A tulaj hagyta itt a házban.
Valójában akkor ismertem meg a bandát, amikor késő este átmentem Adamhez,
amikor nem tudott aludni, söröztünk és tévét néztünk.
Szarul szól.
Várható volt, és szarul is szól.
- Nagyon jó. - Igen.
Gondolkodtunk a producerről.
Egy másfajta érzés ötlött fel bennem, és azonnal Gil Nortonra gondoltam.
Folytassuk végig a refrénnel, vagy azzal, amit te csináltál?
A Pixiesszel dolgozott a Doolittle című albumon,
ami hihetetlen lemez lett.
Szándékosan akartunk rockosabbak lenni.
Tony Berg kivételével mindenki, akivel beszéltünk a lemezkiadótól,
új August and Everything Aftert akart,
mi pedig teljesen más irányba indultunk el.
Nem akartam egy második August and Everything Aftert.
Tony?
Szerintem Adam a lemezkészítést önkifejezési lehetőségnek tekinti.
VOLT MŰVÉSZETI VEZETŐ, GEFFEN
Gyakran ez olyasmi, amit nem tud szavakba önteni.
Egy ösztönös reakció.
De ennek ilyennek is kell lennie.
Ez a kibaszott lényege.
Amikor az orgona megszólal, lépj be!
Szólóban?
Igen, csatlakozz az orgonához!
Csak... Meglátjuk, ki nyer.
Adam azt akarta, hogy a második lemez
egy kicsit keményebb legyen,
és egy szólógitárost is szeretett volna, mert egy olyan énekesnek, mint ő,
egyedül lenni a színpadon anélkül, hogy bárkivel összejátszhatna,
valószínűleg több volt, mint amire vágyott.
Túl sok figyelmet kapott.
Mindenki rá figyelt.
Jó, ha van egy társ kontrasztnak.
Északon éltem,
és egy középiskolai haveromnál laktam.
Csak néztem az OJ-per tárgyalását,
ez a srác meg folyamatosan csak kérdezgetett.
Három éven át turnéztunk,
és azt éreztem, hogy ki kell jutnom innen.
Adam meg mondta, hogy menjek oda.
- Dave itt van? - Igen.
- Dave megvan. Dan?
Igen.
- Charlie? - Mindenki itt van.
- Igen. - Matt?
- Ja. - Fogd a basszusgitárt!
Hol van Charlie?
- Hahó! - Kezdjük!
Soha nem volt stúdiófelvételem.
Csináltunk egyszeri felvételeket a barátaimmal,
és amolyan házi felvételeket.
Úgyhogy ez volt az első felvételem, és rögtön tessék,
ezt a lemezt biztosan sokan fogják hallani.
Szóval próbáltam összeszedni magam,
és átesni rajta.
Baszd meg, Hollywood!
Dave Bryson ritmusgitárja
az első album legfeltűnőbb hangszere.
A második albumon viszont Dan és Immy is hallható.
Charlie jelenléte pedig folyamatos, profin összesimítja a dolgokat.
Általában az van, hogy Adam bejön egy dallal, és rengeteget dolgozunk rajta.
Aztán Adam bejön a nap végén vagy másnap, és azt mondja nekünk,
hogy szörnyű zenészek vagyunk, és ki kellene lépnünk.
Aztán dolgozunk rajta, és végül szeret minket.
Az egész arról szól, hogy Adam szeressen minket.
Ki vagy rúgva.
Ki vagyok rúgva. Ennyi. Kirúgtak a bandából.
Ha művésszel, igazi művésszel találkozol,
az egy olyan ember lesz, aki változtatni akar,
aki kihívás elé akarja állítani a hallgatót,
vagy azokat, akiknek hatalmuk lehet.
Szerintem Adam ezt nagyon jól csinálja.
Művészi módon.
Nem agresszívan, hanem kifejezően.
A „Catapult” című számmal kezdődik az album,
mintha sikítva kilőttek volna a sztratoszférába,
aztán lezuhanok, és ki kell találnom, hogyan oldjam meg ezt.
A Recovering the Satellites album arról szól, hogy talpra állsz,
miután lezuhantál az égből.
Adam és én valamilyen furcsa, egymást...
ÍRÓ
...keresztező életet éltünk, és ennek eredményeként
ő másfél Jóbarátok-szereplővel randizott,
én két könyvet írtam a Jóbarátokról,
és címlapsztorit is írtam
a Rolling Stone-ba a Jóbarátokról.
ÍRTA: DAVID WILD
Adam bizonyos értelemben jóképű srác.
Van egy kis ogrés beütése,
de ő írta azokat a számokat.
Azt hiszem, randiznék vele, ha színésznő lennék.
Amikor megismertem Jennifer Anistont,
a barátaim hazudtak nekem, az ő barátai meg neki.
Mindkettőnknek azt mondták, hogy tetszik a másiknak.
Semmit sem tudtam róla.
Sosem értem rá főműsoridőben.
Csütörtök esténként nyolc órakor nem tévét néztem, hanem koncerteztem.
Őrületes volt, hogy ez volt a '90-es évek
hírességeinek és tévéműsorainak központi kérdése.
Minden ismerős srác azt kérdezte tőlem a Jóbarátok
első évada alatt, amikor írtam róla, hogy Jennifer Anistonnak van-e pasija.
Mintha azt gondolták volna, hogy van esélyük,
mert a tévésztárok ilyenek.
Bejönnek az otthonodba,
és azt gondolod, hogy a barátaid.
Amikor lemezfelvételre készültünk,
felléptünk a Viper Roomban, és ott dolgoztunk a számokon.
Jen ott volt a koncerten, és menő volt,
okos, nagyon vicces és gyönyörű.
Elcsábított. És úgy tűnt, kedvel engem.
És tessék, randizik azokkal a színésznőkkel,
akikkel minden rockkritikus szerint randizni kell.
Aztán be is lép a modern korszakba,
amikor a hírességek világa robbanásszerűen átalakul.
Pontosan ekkor történt az,
hogy a Rolling Stone versenyre kelt
az Us magazin világával, a pop hírességeinek világával.
És ezzel mindenkit felbosszantott.
Emlékszem, amikor egyszer Jennel és Adammel itt voltunk,
és elindultunk.
Adam a túloldalon parkolt a Karmann Ghiájával,
és a lesifotósok
és videósok tömege félelmetes volt.
Kurt Cobaint nem láttad fellépni például
a Sabrina, a tiniboszorkányban,
sem randizgatni.
Szerintem ez talán hátrány volt Adamnek,
amikor a menőség alternatív egyházának felkentjeit választották ki.
A helyzet az, hogy ez nem tartozik senkire.
Azokban az években,
amikor sok időt töltöttem Adammel,
ő talán négy-öt alkalommal volt komolyan szerelmes.
Nagyon gyorsan szerelmes lett.
SZÍNÉSZNŐ
Az Adammel közös emlékeim 98 százaléka plátói,
talán 98,6 százaléka is.
A barátnői közül néhány igazán nem hiányzott neki.
Én... boldogan kitöröltem volna
párat arról a listáról.
Ez a mai dallista.
Amikor a második lemezünket vettük fel,
a Recovering the Satellitesot, Courtney Coxszal járt.
Sokat volt velünk,
a turnébusszal is velünk jött.
Kifestette a körmeimet.
Több utalás is van rá a lemezen. Ő a majom a „Monkey” című számban.
Az a lány is Courtney, akit a kórházban lát
a „Long December” című számban.
Ez a lemez szorosan köthető ehhez a kapcsolathoz.
Nem hiszem, hogy ez a kapcsolat
egészséges volt, mert Adam sem volt az abban az időben.
Talán Courtney-val voltam együtt legtovább,
bár nem tudom... hogy igazából
mennyi ideig voltunk együtt.
Tényleg nagyon különböző emberek voltunk.
És... voltak pillanatok,
amelyek csodálatosak voltak együtt.
De voltak pillanatok, amikor nagyon nehéz volt.
Egyszerűen nem voltunk egy hullámhosszon.
Én megértem. Nehéz ellenállni a hírnév kísértésének,
de ugyanakkor nagyon romboló hatású is lehet.
Azt hiszem, egy bizonyos ponton rájött, hogy klisévé válik,
vagy legalábbis afelé tart.
Tartsd meg a magánéletedet magadnak!
A közéleti személyiségedet a munkára tartogasd!
Ez megvéd téged
az olyan dolgoktól, amelyek nagyon fájhatnak,
vagy személyesek lehetnek.
A VH1 Storytellers ugyanaz volt,
mint az MTV Unplugged.
A Storytellers attól volt különleges,
hogy a történetmesélő elmagyarázta, miről szól a szám.
Néha az ilyen számok kissé közhelyesek lehetnek.
Úgy tűnik, hogy mindenki, akinek van egy slágere,
ír egy számot arról, hogy milyen nehéz neki,
és szerintem kemény dió elérni azt, hogy az emberek együttérezzenek ezzel,
mert azt gondolják: „Persze, szegény híres fickó!”
Fura dolog ez. Hirtelen
az egész világod megváltozik.
Máshogy néznek rád, és máshogy kezelnek.
Már megszoktam, de volt egy időszak,
amikor nagyon nehéz volt.
Tényleg megpróbáltuk teljesen átdolgozni,
és átírni ezeket a számokat.
Ott van a „Have You Seen Me Lately?” című szám,
ami a lemezen szuper rockos.
Sok gitárral, a zongora meg ilyen...
és csak...
De most boncolgatjuk a számot, feltárjuk a dalszöveget,
az alapját,
az okot, amiért ez a dal világra jött.
Nincs ott a hangos elektromos gitár vigasztalása,
ami elvonja a figyelmet arról, hogy ez a szám
a boldogtalanságodról szól, arról, hogy most éppen
rocksztár vagy.
A „Have You Seen Me Lately?” dühöt fejez ki.
Először tapasztaltam olyat
az életemben, hogy egyszerre több helyen létezem.
Mert élsz a saját életedben,
aztán élsz a mások által rólad alkotott képzeletbeli változatodban,
és élsz a rádióban.
A „Have You Seen Me Lately?” arról szól, hogy milyen a kapcsolatod a hírnévvel,
és mások hogyan állnak hozzád
a hírnév, a harag és annak elutasítása miatt.
Azt kérdi, mit gondoltok most rólam.
Ha azt mondom, „baszd meg”, akkor mit gondolsz rólam?
Mert a számnak az a lényege, hogy mondj nekem
egy dolgot, bármit,
ami eszedbe jut rólam, mert én már nem vagyok ugyanaz.
A „Have You Seen Me Lately?”-ben
beteljesedik a Mr. Jones sötét, szörnyű próféciája.
Van a jóslat, és van a beteljesülés.
Igen, híres lettem. Ja, nem tetszett.
Igen... már nem is ismerem magam.
Nem tudom, ki vagyok, és te sem tudod, ki vagyok.
Azt hiszed, hogy tudod.
Láttál a magazinok címlapján.
Láttál az MTV-ben.
Láttál engem ezzel meg azzal a színésznővel.
Azt hiszed, hogy ismersz, pedig nem.
Mondj nekem egy dolgot, ami az eszedbe jut rólam.
Az új albumunk címe: Recovering the Satellites,
és október 15-én jelenik meg.
Ti ezt most mindenki más előtt meghallgathatjátok.
Következik a „Walkaways”.
Nagyon izgultam miatta.
Már volt előtörténetünk.
Nem voltunk teljesen ismeretlenek.
Az elmúlt három év
egyik legnagyobb lemeze volt a miénk,
és mindenki meg fogja hallgatni a következő dobásunkat.
Ha jó, akkor nincs baj,
a sötétségtől féltünk, nem a kritikáktól.
Nem aggódtam amiatt, hogy nem szeretik majd.
Azt gondoltam, ez a lemez is szuper lesz.
És meg is csináltuk.
Az August rengeteg példányban kelt el.
Nem tudom, hogy mennyi volt akkor,
hatmillió vagy hétmillió. Azt gondoltam,
hogy minden lemezből eladunk hétmilliót.
Azt hittem,
hogy a Satellite-ból is megvesznek hétmilliót,
vagy még többet, de nem így történt.
A COUNTING CROWS CD-JE JÓ, DE ÖNELÉGÜLT
Amikor megjelent, senki sem figyelt fel rá,
vagy elutasították, nem tetszett nekik.
Zseniális művész, és nagyon érzékeny.
Amilyen keménynek tűnik kívülről, annyira óvatosan kell vele bánni,
mert nagyszerű dalszerző, és szuper énekes.
Ha egy magazinban azt írják, hogy szar,
az hatással lesz rá.
HOGYAN TETTE TÖNKRE A SIKER ADAM DURITZOT
Köszönjük! Jó éjt! Vigyázzatok magatokra!
Menet közben kezdtem pocsékul érezni magam.
Érkeznek a kritikák, és szarok.
Valójában még csak nem is szarok, csak egyszerűen nem beszélnek rólunk.
Arról írnak, hogy kivel randizol, és semmi közük a zenéhez.
Adam foglalkozott a kritikával. Érzékeny volt.
Egy érzékeny barom.
A Recovering the Satellites dupla platina lett,
azt hiszem, kétmillióval, ami nem ér fel
az August and Everything After sikeréhez.
Pedig 1996-ban nagy dolog volt a kétmillió eladott lemez egy második albumból...
BAJOS SZÁMOK
...nagy ellenszélben, ilyen körülmények között,
amikor mindenki utálta, csak mert túl sikeres volt.
NYÖGVENYELŐS SIKER, DE JÓL FIZET
Ez szinte figyelemre méltóbb,
mint eladni hétmillió lemezt teljesen ismeretlenként.
Néhány ember szerint a második album,
a Recovering the Satellites a második átkában szenved,
pedig ez egy nagyszerű album, és önmagában is nagyon sikeres.
Nagyszerű lemez.
Akkoriban ez igazán megviselt.
Nagyon keményen dolgoztam azon a lemezen.
Részben azért is, mert rossz egészségi állapotban voltam.
Mentálisan teljesen össze voltam zavarodva.
Azt gondoltam, ez az utolsó lemezünk.
Elveszítem a csatát, bármivel is harcolok,
és elindulok lefelé a lejtőn.
Évekbe telt, míg tényleg felfogta a betegségét.
Igazság szerint én csak azt éreztem,
hogy ha le kell mondania egy koncertet...
az szívás az üzletnek,
de ha segít, hogy végigcsinálja a turné többi részét, akkor rendben van.
Ha le kell mondanunk az egész turnét, mert nem bírja felvállalni, megértem.
Pihenjen, és oldja meg a bajait!
Nem volt egyértelmű, hogy pontosan mit tehetnék érte...
amikor rosszabbodott, mert néha rosszabb volt.
Az orvos rehabilitációra akarta küldeni, hogy leszokjon a gyógyszerekről.
Felírt gyógyszerekről.
De nemet mondott, és leszervezte a turnét.
A turné közben szokott le a gyógyszerekről,
teljesen meg volt őrülve, nagyon kemény volt.
Akkor nagyon küzdöttem a mentális betegséggel.
Úgy lehúzott a mélybe, hogy nagyon szenvedtem a leküzdésével.
Ha valamiről szólnak a dalaim, akkor arról a próbálkozásról,
hogy továbbra is érezzek dolgokat,
miközben körülöttem minden azt akarja, hogy érzéketlen legyek,
hogy elnyomjam az érzéseimet.
Ha egy üzenetet kell elmondanom, akkor ez az.
Nem feltétlenül gondolom, hogy a boldogság elérhető.
Nem biztos, hogy ez egy olyan világ, amely alkalmas erre.
Egyszer, amikor még Los Angelesben éltem,
teljesen szétcsúsztam,
és elkezdtem vagdosni magam.
A legrosszabb az, hogy megvágod magad, és akkor olyan érzés, mintha jó lenne.
Mintha tényleg felszabadítana valamit.
Tehát még többet kell vágni, mert attól biztos még jobb lesz.
Emlékszem, amikor átgondoltam ezt az érvelést,
és rájöttem, hogy igazából ez nem logikus.
Tisztán kell látni, hogy ezt mondjam:
„Úgy érzem, mintha ez produktív lenne,
pedig nem így van.”
Úgyhogy felhívtam a dokit:
„Van itt egy gond. Bajban vagyok.”
Bejelentkeztem a UCLA Medical Centerbe.
Aznap, amikor bejelentkeztem, Mariah Carey éppen kijelentkezett.
A hírekben mindenhol kigúnyolták Mariah Carey-t.
Egyáltalán nem kezelték ezt
tisztelettel vagy együttérzéssel. Viccet csináltak belőle,
mintha valami csődtömeg lenne.
Ez megerősítette bennem azt,
hogy addig nem beszélek erről a sajtónak,
amíg nem tudom kontroll alatt tartani.
Elég sok gyűlöletet kaptam ahhoz,
hogy tudjam, ezeknek az embereknek semmit sem szabad elmondanom.
Eleinte nem lehetett erről beszélni.
Egyszerűen nem lehetett.
A mentális betegségek széles körben és mélyen elterjedtek ebben a világban,
mert mindenki másképp gondolkodik.
Minél többet tudunk az agyunk működéséről,
annál jobb lesz nekünk.
Tudtuk, hogy Adam krónikus álmatlanságban szenved.
Nem zárkózott el attól, hogy a mentális betegségéről beszéljen.
Nyíltan vállalta a sebezhetőségét, csak éppen nem voltak...
Nem tudtuk kifejezni az ilyesmit.
Ha valaki ekkora figyelmet kap ilyen gyorsan,
az majdnem olyan érzés...
mintha bombatalálat érné az agyadat, és azt mondanák:
„Remélem, hogy majd szépen rendet tudsz rakni odabent.”
ADAMET VÉGÜL A DISSZOCIATÍV ZAVAR EGY FAJTÁJÁVAL DIAGNOSZTIZÁLTÁK,
AMELYNEK EGYIK TÜNETE A DEPERSZONALIZÁCIÓ.
EZ A GONDOLATOK, EMLÉKEK, ÉRZÉSEK, KÖRNYEZET ÉS IDENTITÁS
KÖZÖTTI KAPCSOLAT MEGSZŰNÉSÉT JELENTI.
Azt hiszem, sokat segített, hogy végre kaptam egy igazi diagnózist.
És hogy egy orvos megmondta:
„Ezek nem jó gyógyszerek erre. Lecseréljük őket. Igazából ez történik.”
Végre volt valami, ami összefoglalta az egészet.
Nem tűnik el, de tudok úgy lélegezni, hogy ne legyen rohamom.
Tudom, hogyan éljem meg a dolgokat, és hogyan éljek a betegséggel.
Elszánta magát, és elkezdett dolgozni önmagán.
Tényleg úgy látta, hogy mélyponton van, és ki akart mászni belőle.
Ez volt a legjobb dolog, amit valaha tett.
Hatalmas elismerés illeti azért, ahogyan újraépítette önmagát,
amennyi munkát beletett ebbe.
Próbálok nem gondolni rá, vagyis amikor dolgozunk, nem gondolok rá.
A köztes időben gondolok rá.
Sok mindent megkeserített számomra.
Egyszerűen egy olyan közismert vicc leszel,
amivel mindenki viccelődik,
mindenkinek jólesik, és ez nem személyes.
„A COUNTING CROWSNAK PUSZTULNIA KELL”
Ismered a Counting Crows nevű együttest?
Az énekesük ez itt, egy Adam Duritz nevű fickó.
Ez a kattant, kiégett alak a '90-es évek legmenőbb csajaival kavart.
Nincs párja a Counting Crows
énekese, Adam Duritz paródiájának,
az albínó változatnak. Round here.
Valaki 2003-ban ezt írta:
„Miután Adam Duritz, a banda frontembere
felismerte, hogy soha nem lesz olyan fotogén és karcsú,
mint Enrique Iglesias,
a másik irányt választotta.
Úgy néz ki, mint egy mezítlábas buszsofőr, akinek polipot kötöztek a fejére.”
Én ezt megnézném.
Inkább ezt, mint Enrique Iglesiast.
„Adam Duritznak érzékeny idegek kapcsolódnak a hangszálaihoz.”
Ez pozitív.
„Visító, remegő, elsorvadó, maró hangok.
A Counting Crows énekese számára
nem létezik olyan fájdalom, amit ne akart volna kiengedni a száján.”
Ő ezt negatív kritikának venné,
de számomra ez inkább a szenvedélyről szól.
Basszák meg a kritikák!
Ebből is népszerű viccelődés lett, mintha sértegető viccé válnál.
És bokszzsák lett belőlünk.
De miért? Miért gondolod ezt?
Kurvára nem tudom.
Ez nyilvánvalóan sok embert felbosszantott.
Talán az is közrejátszott, hogy elküldtem őket a picsába,
amikor olyan kértek tőlünk, amit nem akartam.
Egy vicc akkor megy túl messzire,
amikor haragból vagy irigységből fakad.
Ha szeretetből fakad, akkor nem lehet túl messzire menni.
Ha szeretek valakit, akkor rajongóként írok
vagy rajongóként szólok be neki,
és ez rendben van.
De amikor nem a szeretet motivál, akkor mehet a vicc túl messzire.
Én egész nap szívathatnám Adamet.
Mert tudja, hogy imádom.
Ezért szeretem a Counting Crows zenéjét.
Olyan, mint a Dave Matthews Band, csak a bonyolult gitárbetétek nélkül.
Imádom a Counting Crowst. Az egyik legjobb zene,
amit hajnali háromkor a CVS-en hallani lehet.
Láttad A nyugodt férfit?
John Ford filmjét, John Wayne-nel?
Egy volt bokszolót alakít, aki Írországban,
a szülővárosában akar letelepedni.
Megküzd a környékbeli földbirtokossal,
aki egyre dühösebb lesz John Wayne karakterére.
Azt mondja a jobbkezének, aki a csicskája, hogy írjon le egy nevet.
Írd le a Sean Thornton nevet!
„Leírtad?” „Igen.”
Akkor most húzd át!
Halál rá!
Mindig ezt mondja: „Most húzd ki!”
Mit tegyek, írjak le neveket, és húzzam ki őket?
Van jobb dolgom is.
Csak időpocsékolásnak tűnik.
De azért remek jelenet. Nagyszerű film.
Szeretek játszani.
Szeretem ezt csinálni.
Ez az egyetlen, amit igazán szeretek csinálni.
Régebben az életemben csak a zene volt.
És most, az igazság az,
hogy már nem élek és halok érte, mint régen.
Sokat jelent, hogy továbbra is kreatív lehetek,
és dalokat írhatok.
De nem halok meg a boldogtalanságtól,
egyedül egy házban, mert nincs más örömöm,
csak a dalaim.
Akkor éltem át egy nagyon ijesztő disszociatív magányt.
Aztán ott voltak a dalok,
amelyek kapcsolódási pontot jelentettek a világgal.
Adammel 2017-ben ismerkedtem meg.
Elbűvölő volt, kicsit félénk,
és elképesztően kedves.
ADAM PARTNERE
Gyakorlatilag az első vacsora óta együtt vagyunk.
Úgy érzem, meg kell védenem Adamet.
Korábban aggódtam amiatt,
hogy mások boldogsága tőlem függ,
de Adam nem függ tőlem, sem mástól.
Szerintem a rasztahaj volt az egyik dolog,
amit az emberek nem értettek meg, és ez valószínűleg...
szerepet játszott abban, ahogyan a közönség reagált rá.
Azt hiszem, gúnyolódás érte emiatt, és azt hiszem, a média is rákattant erre:
„Ez a raszta srác ezzel a gyönyörű nővel jár,
hogy lehet ez?”
Aztán amikor elkezdődött a kapcsolatunk,
még rasztahaja volt,
és azt éreztem, hogy bármit is jelentett ez korábban,
most inkább olyan, mint egy védőpajzs.
Úgy éreztem, hogy egy falat húz köré,
és amikor átjutottam rajta,
és megláttam az arcát, én...
Imádom az arcát és a... Gyönyörű szemei vannak,
és a világ legszebb mosolya.
Én mindig...
finoman bátorítottam,
hogy talán megpróbálhatna...
rasztatincsek nélkül élni.
Meglepődtem, és nagyon örültem neki,
mert boldog volt.
Készen állt egy új korszakra.
Készen állt arra, hogy egy új,
talán védtelenebb változata legyen önmagának.
És én hihetetlenül örültem neki.
Szerintem a második lemez a legjobb.
A Recovering the Satellites. Először a bátyámnál hallottam.
Neki volt meg előbb.
Nem tudtam, mi az.
Nem olyan, mint az első.
Hangzásában nem hasonlított az első lemezre.
Van benne egyfajta merészség, ami még mindig megérint.
Még most is azt érzem tőle,
hogy fiatal vagyok, és örömmel tölt el a zene.
Ez az egyik olyan lemez,
amit meghallgatok, amikor ezt akarom érezni.
A számok páratlanok,
és mind következetes, az első lemez első számától
egészen azokig...
ZENÉSZ
...amiket mostanában adott ki. El sem tudom hinni,
hogy valaki ilyen jól tud érzelmeket alkotni.
Megváltoztatta az életemet. Emiatt írok dalokat.
Szerintem egy olyan bandának,
mint a miénk, felismerést és bátorságot adott...
...hogy nem kell a leggyorsabb, leghangosabb számokat írni.
Egyedi számokat kell írni.
Lehetnek csendesek, lehetnek lassúak, lehetnek szívből jövőek.
Az egyenesség nem halt meg.
Az őszinteség nem fog megölni.
Nem kell ironikusnak lennie, de költőinek igen.
Kész volt teljesen megnyílni és sebezhetővé válni,
és kész volt elmondani, mennyire nem érzi magát menőnek,
ami... a legmenőbb dolog volt.
Azok, akik imádták az első lemezt,
talán nem vették meg a Recovering the Satellitesot,
vagy talán megvették, de mindenki továbbra is szerette a dalait.
Soha nem tűntek el a rádióból.
Lássuk!
Felvesszük az „A Long December”-t.
- Egyedül vagy? - Igen.
Oké.
Készen állsz? És...
Ez az ismétlés.
Adam tehetsége sokkal nagyobb annál,
mint hogy divatos legyen, ami egy pillanatnyi dolog.
A francba a divattal!
Sok olyan ember van, akik a '90-es években lelkesebb kritikákat kaptak, mint Adam,
és akiket ma már senki sem hallgat, akiknek nincs helyük generációk szívében.
Mostani tudásom szerint
azt mondom, hogy ha a dalod
a szívedből jön, és az, amit tényleg énekelni akarsz,
akkor semmi miatt nem kell aggódnod.
Mindenki máshogy fog reagálni,
és néhányan, akik ma utálják, holnap már imádni fogják.
Számomra azok a Counting Crows legjobb dalai,
amelyek mintha nem törődnének mások véleményével.
Egyszerűen elmesélik az élményeiket,
vagy mások élményeit.
Ez egy idegen emberekből álló testvériség, akikkel ez a dolog közös bennünk.
Az életünkben történteket furcsa, rímes dolgokká alakítjuk,
hogy így magyarázzuk el, min megyünk keresztül.
A RECOVERING THE SATELLITES DUPLA PLATINA LETT AZ ÁLLAMOKBAN
A COUNTING CROWS NYOLC STÚDIÓALBUMOT ADOTT KI,
ÉS 25 MILLIÓ LEMEZT ADOTT EL VILÁGSZERTE.
LEGÚJABB ALBUMUK,
A BUTTER MIRACLE, THE COMPLETE SWEETS!
TOVÁBBRA IS KITART EGYEDI STÍLUSUK MELLETT.
Még mindig a zene megszállottja vagyok.
Ez már nem csak az, amin keresztül kifejezem magam.
Ebben élek, és imádom.
A feliratot fordította: Ildiko Bukta