Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
AMY SCOTT REGIZOR
În ciuda a peste 30 de ani de succes colosal,
Counting Crows rămâne
una dintre cele mai polarizante trupe din istoria rockului.
În acest film, m-am concentrat
pe primele două albume ale Counting Crows,
pentru că am vrut să urmăresc rădăcinile
a ceea ce a inspirat atâta adorare,
dar şi atâta ură.
CUTIA MUZICALĂ
Multe dintre cântecele mele sunt despre momente grele
din vieţile oamenilor,
dar aproape întotdeauna sunt cumva îndulcite
de ideea de speranţă.
Ştiu că sunt genul de om care se gândeşte
la lipsa de speranţă în multe situaţii,
şi aşa eram, mai ales în tinereţe.
Pentru că, pe lângă orice alte dificultăţi mai erau,
aveam o boală psihică cu adevărat...
Nu înţelegeam ce era, nu ştiam ce se întâmpla,
şi ştiam doar că era foarte greu de trăit cu ea.
Te gândeşti...
Cum să faci să ai mai multă speranţă
când nu poţi dormi
şi nu poţi gândi limpede. Şi apoi, dintr-odată,
eşti în faţa întregii lumi.
Şi a fost grozav să am, brusc, o carieră.
Au venit multe odată cu ea, lucruri al naibii de grele.
Aceste cântece m-au făcut să mă schimb, ca persoană.
Aşa că, ele înseamnă totul pentru mine.
Sunt recunoscător pentru acea trupă,
pentru acea deschidere lirică, spunând pur şi simplu ce simţi.
E un lucru foarte curajos
şi poţi să primeşti multe critici pentru asta ca artist.
A avut un impact puternic cu un cântec despre dorinţa de a fi vedetă rock
exact în momentul din istoria rockului
când nu trebuia să recunoşti că voiai să fii vedetă rock.
Eram la semafor
şi nişte copii dintr-o maşină au început să strige:
„Counting Crows sunt naşpa!”
Când devii faimos, nu mai poţi face ce făceai
şi ajungi izolat.
În cazul în care criticul din tine e puternic, ca la mine sau la Adam,
treci inevitabil prin perioade
în care nu te suporţi.
Nimeni nu te pregăteşte
pentru ce urmează când primul album explodează.
Dl Jones. Cine e dl Jones, apropo?
Am aflat vreodată? Este James Earl Jones?
Alex Jones? Indiana Jones?
Mor de curiozitate.
Poţi să mă ajuţi să aflu?
Cine naiba era dl Jones?
- Îmi apar bocancii? - Da.
Bine, sunt grozavi.
COUNTING CROWS
Ne-am mutat la Berkeley, apoi Oakland, apoi înapoi la Berkeley.
Era prima oară când eram într-o trupă,
scriam cântece şi o conduceam.
Era greu.
Eram în punctul în care căutam un nume pentru trupă.
Aveam un caiet cu două coloane de nume,
vreo 60 în total. Toate erau groaznice.
Unul era Bird Circle, altul, Monkey Garden.
Sau invers.
Mă uitam la o casetă cu Mary-Louise Parker.
Era o veche prietenă.
Se numea Vieţi în derivă.
Atunci era nebunie. Tocmai făcusem primul film.
ACTRIŢĂ
Jucau Beau Bridges, Vince D'Onofrio,
Kevin J. O'Connor.
Şi era o scenă cu Vince şi Kevin
pe un deal, încercând să-şi dea seama ce să facă cu viaţa lor.
Şi un stol de ciori zboară. Vince zice...
Care e poezia aia despre ciori?
- Ce poezie? - Pe care o spui când vezi ciori.
- Ciori? - Da.
Kevin zice: „Cred că era despre câini.”
Nu, nu câini. Ciori.
Mama zicea mereu: „Counting crows”, numărând ciori.
Am rupt foaia din caiet
şi am aruncat-o în şemineul părinţilor.
Şi am decis că ăsta e numele nostru.
Imediat mi s-a spus că e un nume prost.
Toate numele de trupe sunt proaste până nu mai sunt.
Cânta la un concert într-un Grange Hall din Berkeley,
şi eu cu Adam am început să ne certăm pe albume.
Îmi plăceau Cannes, Captain Beefheart...
CHITARIST, COUNTING CROWS
...iar el zicea de Bruce Springsteen.
Zic: „Nu sunt membru al bisericii.”
El: „Ce vrei să spui?” Două zile mai târziu,
bate cineva la uşa apartamentului meu,
în Berkeley, pe la 11:00.
Deschid uşa: „E tipul ăsta, Adam.”
Şi avea o grămadă de albume,
tot catalogul lui Springsteen, în ordine cronologică,
la mâna a doua, cumpărat de la Casa de discuri Amoeba.
Îmi zice: „Ia-le, sunt pentru tine. Vorbim mai târziu.”
Şi eu: „Îl ador pe tipul ăsta.”
Immerglück a zis...
CHITARIST, COUNTING CROWS
...„Hai să vedem dacă vă înţelegeţi.”
Şi da, ne-am plăcut imediat.
Când am vrut să înregistrăm, am mers la studioul lui Dave.
Avea un mic studio de înregistrări cu 16 piste,
numit Dancing Dog.
Proiectul a devenit un demo uimitor.
Bryson era un inginer excelent...
CLAPE, COUNTING CROWS
...şi suna ca un album.
Scriam August pe atunci.
Adam scria piesele, eu mai adăugam punţi şi detalii.
Când zic „noi”, mă refer la el, de fapt.
L-am găsit pe Alan Leonard.
Era un tip important, era avocatul lui Tom Petty,
şi reprezenta Warner Chappell.
„Trimite-mi o casetă.”
Un demo are două sau trei piese, nu mai multe.
Noi i-am trimis 14-15.
Reacţia lui, ca a oricui:
„Ce ţărani, 15 piese pe demo!”
Alan zice: „Să fie bun, că am doar 30 de secunde.”
Dar când începi să-l asculţi,
jumătate din primul album e acolo.
Şi multe piese pe care nu le-am luat în calcul pentru primul album,
dar de prindeau şi erau piese bune.
Acele 30 de secunde nu erau ca să-l arunci, ci ca să ne suni.
În seara aia, m-a sunat.
„Doamne, sunt încântat! Vreau să lucrez cu voi.
Termin asta şi revin.” Şi a închis.
Sună din nou: „Sunt Alan Leonard, avocatul. Mi-aţi trimis caseta.”
„Da, sigur.”
Avocatul a dat-o directorilor din industrie
şi toţi o copiau...
FOST BAS & CLAPE, COUNTING CROWS
...şi a devenit demoul lor preferat.
Am primit oferte de la toate casele de discuri.
A urmat un război al licitaţiilor.
CASA DE DISCURI GEFFEN
Geffen ne-a oferit libertate creativă totală
şi redevenţe mai mari.
Am renunţat la toţi banii pentru asta.
La toţi.
Geffen era Nirvana, înţelegi?
Geffen era avangarda a ceea ce devenea nou, mişto şi important.
ISTORIC MUZICAL
Dacă aveai 14 ani atunci,
Nirvana a schimbat totul.
Ieri ascultam Poison şi Def Leppard,
a doua zi nu mai ascultam.
Atunci au început oficial anii '90.
Pe atunci, locuiam la părinţi, şi le frângeam inimile.
Eram gata să-mi iau un serviciu mic
şi să supravieţuiesc cumva.
Aveam altă carieră, în software.
Voiam să fiu academician,
cercetător în inteligenţă artificială.
De la 12 ani, ştiam că vreau să fiu într-o trupă.
Nu ştiam cât de imposibil e să ai succes.
Deodată, aveam contract cu o casă de discuri mare.
Eram o trupă folk rock, grăsuţi şi studioşi, din Berkeley Hills.
Cum să vindem milioane de albume?
Presupuneam că vom scoate un album.
Poate un turneu într-o dubă,
apoi veneam acasă.
Trupa s-ar fi destrămat. Contractul s-ar fi rupt.
E momentul lui Wile E. Coyote,
când zboară,
şi cineva zice: „Nu poţi zbura.”
El răspunde: „Nu pot?” Şi cade ca piatra.
Simţeam că pot fi vedetă rock. Chiar puteam face asta.
Când am început primul album,
le-am zis colegilor de birou: „Păstraţi-mi biroul.”
Credeam că va dura patru luni şi mă întorc la muncă.
Dar nu a fost aşa.
Am închiriat o casă la deal.
Cred că acum e Consulatul Elveţiei.
Era perfectă. Avea o sală mare, unde puteam înregistra.
PRODUCĂTOR
T-Bone Burnett e unul dintre marii producători
şi am avut noroc cu el.
În primul rând, se numeşte T-Bone Burnett,
ceea ce e 75% din autoritatea lui.
Din măreţia lui.
„Ăsta e producătorul nostru, T-Bone.” Şi toţi sunt de acord.
Jucam mult poker. T-Bone adora pokerul.
Şi avea unul dintre primele fotolii de masaj pe care le-am văzut.
T-Bone stătea mereu acolo, mereu la telefon.
„Îmi place ce faci. Continuă. Continuă. Îmi place ce faci.”
Da.
A zis: „Am făcut un demo care sună ca un album.
Acum trebuie să faceţi un album care sună ca un demo.”
Pe lângă primul album,
eram şi în faza de descoperire,
încercând să aflăm cine suntem.
Am zis că trebuie să stăm în cerc,
să ne ascultăm şi să învăţăm să cântăm ca trupă.
I-am pus pe toţi...
să se schimbe.
Dave Bryson cânta la chitară într-un stil influenţat de Stone Roses,
cu multe efecte şi le-am eliminat pe toate.
Matt cânta la bas fără taste.
L-am pus să ia un Höfner vechi şi un Vox vechi.
Charlie cânta la sintetizatoare,
dar am zis: „Doar pian şi B3 pentru albumul ăsta.”
Ca muzicieni...
Nu eram pregătit pentru asta.
Când făceam primul album,
eram îngrozit.
Nu eram sigur că pot oferi ce merita albumul sau ce-i trebuia.
De fapt, eram sigur că nu pot.
Le-am făcut viaţa un chin.
Cred că toţi au vrut să plece la un moment dat în timpul albumului.
A fost greu să trecem
de la un parteneriat jumi-juma
la Adam decide tot.
Îmi amintesc când mi-a zis
că asta e noua ordine.
Şi m-am gândit serios să plec.
Chiar am zis... Pot să înjur?
- Sigur. - „Pe toţi dracii!”
Imaginează-ţi să munceşti o viaţă
ca să semnezi cu o casă
şi apoi semnezi pentru că eşti într-o trupă bună,
iar liderul zice: „E grozav,
dar tot ce aţi făcut e greşit şi trebuie să schimbăm totul.”
Şi te gândeşti: „Tipul e nebun.”
Dar după ce am încetat să-mi plâng de milă, am realizat:
„Hai să vedem unde duce asta.”
În studio, avea des episoade întunecate,
nu ştia cum să spună ce voia, de fapt,
şi nu-i plăcea cum ieşea.
Totul trebuia să fie cumva anume.
Nu ştiam cum să le spun oamenilor ce era greşit.
Ştiam doar cum trebuia să se simtă şi nu eram bun la asta.
Nu ştiam cum să le spun
să fie Counting Crows.
Pot spune asta pentru că sunt la fel.
Când creează,
nu e cel mai înţelegător om.
Pentru că tânjeşte după ceva dincolo de aşteptările lui.
Vrea să fie surprins.
Vrea să fie mai bun decât îşi imaginează.
Şi e neobosit în căutarea asta.
Nu toţi sunt aşa.
Mi-am petrecut viaţa cu muzica rock.
Am fost mereu în trupe.
Ca solist,
trebuie să te conectezi cu trupa...
MUZICIAN
...prin tine.
Adam a luat toată frustrarea pe care o simţea
şi a transformat-o în muzică.
Nu-i place muzica „lustruită”.
Acel „lustru” o strică.
Trebuie să-ţi aduci emoţiile
şi instrumentele într-un loc care nu este „lustruit”, ci brut,
chiar dacă e a 109-a încercare.
Trebuia să fie real. Trebuia să doară.
Trebuia să doară.
Am vrut ca „Perfect Blue Buildings” să fie ca o cădere nervoasă.
Şi chiar am avut una.
Adam are o intimitate dezordonată,
unde simţi că asculţi,
că îl vezi cum rezolvă ceva.
E ca un jurnal,
o frământare interioară, un fel de terapie,
pe care o simţi şi o împarţi cu el
dacă intri pe aceeaşi frecvenţă.
Am început să scriu la 18 ani.
Mi-a dat un loc unde să exprim că mereu am tânjit după ceva.
Simţeam mereu că am atâtea lucruri în mine.
Dar nu se exprimau,
nu apăreau în copilărie.
Era locul unde mergeam să vorbesc
despre tot ce simţeam.
Ca şi cum trăiam aici şi mergeam acolo
ca să exprim tot ce simţeam.
Comportamentul disociativ
înseamnă să te distanţezi de lucruri.
Lumea pare adesea un film pe care îl priveşti.
Şi eşti la distanţă de propria viaţă.
Dar partea bună e că scrisul de cântece mi-a dat un loc unde să exprim totul,
nu doar să...
Aveam 21 de ani, mi-am luat un pahar mare
şi am băut tot paharul cu apă.
Şi am zis: „Mă simt ciudat. Mă simt diferit. Parcă...
Mă simt ca şi cum m-aş fi drogat.”
Şi, din punctul meu de vedere, aşa a fost în următorul...
an, an şi jumătate.
A fost îngrozitor. 24 de ore pe zi, în fiecare dimineaţă mă trezeam
şi îmi era frică să deschid ochii la început.
Îmi doream cu adevărat să se termine, dar nu se termina.
Continua şi continua şi tot aşa.
Atunci m-am gândit:
„E ceva serios în neregulă cu mine mental,
pentru că nu are nicio legătură cu drogurile. Doar se întâmplă.”
Atunci a fost prima dată când am început să iau tratament
de la un doctor, fiindcă nici nu mai ştiam cum să trăiesc.
Era atât de înfricoşător şi nu se oprea.
În timp ce făceam primul album,
am primit un telefon de la managerul meu: „Hei,
Van Morrison nu va cânta la Rock and Roll Hall of Fame.
Va fi inclus, dar nu vine.”
Robbie Robertson era directorul muzical pe atunci.
Şi Robbie a zis: „Nu, cunosc trupa asta.
Fac un album în casa lor de pe deal acum. Ar fi perfecţi.”
Rock and Roll Hall of Fame a fost construit să excludă oameni.
În fiecare an: „Îi lăsăm pe aceştia să intre,
dar nu pe ceilalţi.” Există o ierarhie.
Există un mod prin care intri
şi prin care ajung să te accepte.
Mă gândesc la Robbie Robertson spunând ceva de genul:
„Doamnelor şi domnilor, aceşti tipi”,
şi apar Counting Crows şi nimeni nu ştie cine sunt.
Îmi amintesc când am mers să cântăm,
aveam o căciulă stupidă numită mambo sock.
Era ca o şapcă cu un capăt lung,
care se prindea la spate, printr-un şnuruleţ.
Nu ştiu de ce purtam aşa ceva pe cap, dar purtam.
Şi aveam pe mine un palton mare şi greu.
Mă pierd complet pe scenă.
Şi prima dată când am zis: „Mai tare”...
Mai tare!
...dau capul pe spate şi căciula zboară,
dar o prind.
Am avut destulă prezenţă de spirit să tot prind căciula,
dar nu destulă să o pun bine pe cap
sau să o arunc.
Aşa că toată piesa mi-a alunecat pe cap,
migrând în toate direcţiile, în faţă şi în spate.
Tot cădea şi se învârtea.
Dar am cântat grozav, a fost grozav.
Cred că şi azi suntem singura trupă necunoscută
care a cântat vreodată la Rock and Roll Hall of Fame.
Am auzit într-o zi: „Charlie renunţă la toate trupele lui
şi o să cânte în trupa asta.”
Şi am zis: „E o nebunie...”
CHITARIST, COUNTING CROWS
De ce ai face asta?
Am mers să-i văd la Paradise Lounge,
şi doar ascultând piesele, ascultându-l pe Adam,
privindu-l pe Adam cântând, am zis:
„Charlie, dacă vreodată aveţi nevoie de încă un chitarist,
mi-ar plăcea să cânt cu voi.”
Am luat discul acasă în weekend
şi l-am pus la casa părinţilor mei,
iar mama a strigat din bucătărie,
a zis: „Tipul ăla e un plângăcios.”
Ăsta a fost începutul.
Suntem în direct. Master T alături de Countin...
Countin... Counting Crows.
- Ce faceţi? Sunteţi bine? - Salut!
Bine, băieţi, prezentaţi-vă naţiunii.
Eu sunt Charlie.
- Salut! - Sunt Adam.
Bună ziua, naţiune! Eu sunt Dan.
- Încântat, Dan. - Bine.
Să vorbim despre dreaduri. De când le ai?
De vreun an.
- Da? - Da.
Arată mişto.
Întotdeauna am avut probleme să mă uit în oglindă,
simţeam că nu eram eu.
Au fost momente mai tulburătoare decât altele, dar chiar nu arăta bine.
Nu asta credeam despre mine.
Ce vedeam nu eram eu.
Nu se potrivea cu felul în care mă simţeam
când îmi vedeam faţa în oglindă. Pur şi simplu.
Dar când mi-am făcut dreaduri, da.
A fost prima dată când chiar m-am recunoscut.
Şi apoi am petrecut...
27 sau 28 de ani trăind aşa.
Ştii, şi...
Cred că am învăţat să fiu eu.
Cum? Ei bine, părea...
părea nebunesc pentru mine.
De ce ai face asta?
Dar, Doamne,
a devenit o parte uriaşă din cine era el,
şi arăta grozav pe atunci, ştii?
Dar şocul a fost de genul: „Glumeşti?”
„Aici ajungem? Bine.”
Am cumpărat unul dintre dreadurile lui pe eBay.
COLDPLAY
L-am plantat şi sper să crească un alt Adam Duritz.
Îl cunosc de mult timp.
L-am întâlnit acum vreo 20 de ani în Washington Square Park.
Am crezut că e Ani DiFranco şi m-am dat la el.
COMEDIANT
De ce m-ai chemat?
O să fac mişto de Counting Crows tot timpul. Chiar asta vrei?
Când a apărut Counting Crows, eram scenarist la MTV.
Lucram pe Broadway nr.1515.
MTV era locul principal. Trebuia să fii la MTV ca să reuşeşti.
MTV îţi spunea ce e mişto. MTV îţi spunea cine eşti.
Şi poate mergeai pe direcţia Yo! MTV Raps,
poate pe direcţia Headbangers Ball,
poate mergeai pe direcţia 120 Minutes.
120 Minutes era emisiunea indie difuzată în fiecare duminică
de la miezul nopţii până la 2:00 dimineaţa.
Geffen a primit un telefon de la MTV: „Unde e clipul pentru Counting Crows?”
Geffen a zis: „Pentru ce piesă?”
Oamenii de la MTV au zis: „Ce dracu' aveţi?
Cum adică pentru ce piesă? E albumul vostru.
Hitul, «Mr. Jones».”
Am zis: „Da, o să-l facem.”
Managerii mei au avut o idee genială.
Nimic nu se lansează
între Crăciun şi Revelion.
Nu există topuri în săptămâna aia, aşa că nu se lansează nimic.
Nicio piesă, niciun album.
Nimic nu apare, fiindcă nu poţi intra în top.
Au avut ideea că nimeni nu dă nimic către MTV în săptămâna aia.
Aşa că, dacă le dăm noi ceva atunci,
o să-l pună imediat la 120 Minutes, sigur.
- Eu sunt Charlie. - Eu, Matt.
Eu sunt Adam.
- Şi noi suntem... - Da. Noi suntem...
- Counting Crows. - Da, exact.
MTV era pornit şi am auzit rifful de început.
Am zis: „Ăsta e Adam. O să fie Adam.”
Vedetele rock din anii '90 m-au învăţat
ce înseamnă să fii vedetă rock şi cum se simte.
Şi ce mi-au spus e că e îngrozitor.
Trent Reznor ţinând microfonul cu ambele mâini.
Şi chestia asta: „Capul meu e atât de greu de povara
celebrităţii rock.” Ăsta e Trent Reznor.
Pe când „Mr. Jones” e altfel.
El înţelege că lucrul pe care îl vrea
probabil o să-l distrugă.
Întunecimea piesei se vede imediat
şi e doar puţin mascată de energia veselă
a prezentării.
„Mr. Jones” e despre visul de a fi vedetă rock,
dar e şi despre faptul că nu va fi chiar cum crezi.
Când repetă: „Când toată lumea mă iubeşte,
nu voi mai fi singur”,
trebuie să înţelegi că e greşit
şi nu e doar despre visare,
ci e şi despre golul din interior.
Ceea ce nu invalidează visul.
Visul e grozav, dar nimic nu rezolvă totul,
la fel cum a fi vedetă rock nu rezolvă tot.
Trebuie să-ţi rezolvi problemele singur.
Norocul a fost că în toamna aia,
am cântat la Irving Plaza în deschidere pentru Cracker
şi am avut un spectacol grozav.
Şi ne-au împins înapoi pe scenă pentru un bis
ca trupă de deschidere, ceea ce nu se întâmplă.
În public, în seara aia, era Marcy Klein, fiica lui Calvin Klein,
care se ocupa de invitaţii la Saturday Night Live.
Ne-au întrebat dacă vrem să fim în emisiune după asta.
Au zis: „Întâi «Mr. Jones» şi apoi poate «Round Here»,
dar ambele trebuie scurtate.”
La Saturday Night Live sunt două piese,
şi diferenţa de audienţă între prima şi a doua este uriaşă.
Chiar voiam să cântăm „Round Here” şi voiam să cântăm toată piesa.
Simţeam că, în felul ăsta, oamenii ar înţelege cine suntem.
„Mr. Jones” e o piesă grozavă,
dar seamănă mult cu multe alte piese.
„Round Here” nu seamănă cu nimic.
Ei nu au fost de acord. Au vrut să cântăm hitul.
Dar Saturday Night Live a acceptat.
TURNEU DAVID BRYSON, 1994
Puteam să cântăm „Round Here” şi apoi, „Mr. Jones”
şi să le cântăm pe amândouă în varianta completă.
Faci repetiţia, apoi stai pe acolo
şi nu părăseşti clădirea. Eram atât de entuziasmat,
nu puteam să mă relaxez, nu puteam să privesc pe nimeni.
Nu mai fuseserăm niciodată la TV.
Toţi păreau nişte oameni importanţi şi faimoşi.
Chiar din prima zi când am ajuns,
au zis: „Apropo, trebuie să vă spun, ca să potrivim programul,
că am regândit o grămadă de lucruri
şi o să cântaţi întâi «Mr. Jones»,
iar «Round Here» va fi a doua piesă.
Şi...
Va trebui să tăiaţi probabil un minut sau un minut şi jumătate din fiecare.”
Practic, tot ce stabilisem se dusese pe apa sâmbetei.
Şi am zis: „Nu, avem o înţelegere. Ne-aţi promis asta.”
Ei au zis: „Da, nu putem face nimic. Aşa e cu emisiunile TV.”
Şi am zis: „Nu.”
Adam a zis: „Nu, nu o să facem asta.”
Şi ameninţa că pleacă.
Ceea ce necesită curaj, fiindcă...
Oricine ar da orice pentru o şansă la Saturday Night Live.
Cel mai mare moment din vieţile noastre.
Şi trebuia să-l facem cum trebuie.
Altfel, nu voiam să-l facem.
Nu-mi imaginez că toată lumea a crezut că era o idee bună să ne certăm.
Îl susţin pe Adam aici. Nu dau vina pe el.
Dar de câte ori a făcut asta de-a lungul anilor,
a enervat mulţi oameni.
El conduce trupa şi ia deciziile.
Nu prea consultă pe nimeni.
Aşa face el.
Un motiv care a ţinut trupa unită atât
e că toţi acceptăm asta. Da, e-n ordine.
Uneori, nu e, dar, în mare parte, e-n ordine.
Doamnelor şi domnilor, Counting Crows.
E uşor să-ţi pierzi concentrarea,
şi să dai greş deodată
şi se înregistrează ca să fie redat din nou şi din nou.
Şi toţi ştiam asta.
Chiar dacă nu discutam, pur şi simplu, ştiam.
Tot ce puteam să gândesc era:
„O să fac ce ştiu eu mai bine
şi nu contează camerele.”
Şi Adam, bineînţeles, era electric,
şi când îl pui pe Adam în faţa unei camere, prinde viaţă.
Piesa are atâta dramatism, şi pe măsură ce o cântam,
mă pierdeam de tot.
Totul ducea la un punct culminant uriaş.
Era ca o navă spaţială.
Există un moment în care trece la un alt nivel spre final. Şi eu...
Am ţipat la el pe scenă.
I-am zis: „Da, hai, fă-o!”
Am cântat cât de bine am putut. Pe cât de bine se putea.
A fost la TV, în direct.
Am simţit că tocmai cântaserăm
o versiune absolut spectaculoasă a piesei.
Marci Klein era sus, în balcon, cu Gary, când am cântat.
Şi ea a zis: „Hei, e trupa ta?” El a răspuns: „Da.”
Ea a zis: „Sunt grozavi.”
El a răspuns: „Da.”
„Prietenul tău, Adam...” „Da?”
„E un nenorocit.”
Nu am mai fost niciodată la Saturday Night Live după asta.
Niciodată. Dar ne-a lansat cariera.
31/3 URMEAZĂ: LETTERMAN
E albumul lor de debut. Se numeşte August and Everything After.
Şi vă spun ceva. Dacă nu aveţi o copie,
e ceva în neregulă cu voi.
În cele două săptămâni după Saturday Night Live
au fost primele concerte în care eram cap de afiş.
Acele câteva săptămâni au fost cel mai tare turneu,
pentru că puteam face pe scenă tot ce voiam.
Toată perioada aia a fost nebunesc de ireală.
Eram într-o dubă, în Sacramento, ascultând radioul,
şi apoi am apărut la radio.
Şi am înnebunit de bucurie.
Şi am mers mai departe.
A fost o perioadă super din viaţa noastră, în care deveneam o trupă mare.
A fost o perioadă nebună.
Instabilă, dar incredibil de palpitantă.
Să fiu pe scenă cu Adam era exaltant,
pentru că nu mai cântasem niciodată alături de cineva ca Adam.
Unii oameni au acel ceva, alţii nu. Adam îl avea.
Deveneam din ce în ce mai mari
şi acum cântam în deschidere la Rolling Stones.
Nu cred că visezi să deschizi pentru alţii.
Visezi să fii muzician sau compozitor sau orice altceva.
Dar trebuie să spun asta: ce făcea Mick Jagger la 20 de ani
m-a făcut să vreau să mă ridic de la pian şi să fiu solist, să cânt în picioare.
August and Everything After a apărut în 1993, când aveam 17 ani.
Singurele trupe pe care le ştiam erau Nirvana, Pearl Jam
şi Soundgarden. Tot ce era grunge.
Dar albumul avea ceva exotic, ca un deşert,
o libertate de spirit ca pe câmpii deschise,
care, pentru un adolescent de 17 ani, aducea întrebarea:
„Cum pot să ajung să trăiesc asta?”
Nu cred că înţelegeam prea mult
din chinul zilnic al vieţii lui Adam.
Cred că suna doar ca un spirit liber zburând.
Parcă şi văd coperta albumului August and Everything After.
Era parte din „ţesătura” rockului alternativ.
Părea atât de importantă şi atât de uriaşă.
Adolescentul posomorât, pasionat de literatură, care are jurnal
simţea că asta e muzica lui.
TURNEU DAVID BRYSON, 1994
Am ajuns în Europa, şi revista Rolling Stone a decis
să ne pună pe copertă.
Dar eram nesigur şi în privinţa asta, pentru că,
deşi e clar că trebuie să apari pe coperta Rolling Stone,
nu puteam să nu mă gândesc cum va fi viaţa mea
după asta şi cât de mult se va schimba.
Pentru că eram foarte timid.
Am fost trimis la Paris,
să fac un articol de copertă despre ei, când totul exploda.
SCRIITOR
Dar cred că m-am îndrăgostit de album
într-un zbor de noapte spre Paris.
Nu puteam să dorm
şi l-am ascultat iar şi iar.
Şi atunci am înţeles albumul.
Am devenit acel critic rar care iubea Counting Crows
şi încă îi iubeşte.
E greu să explici oamenilor acum,
dar chioşcurile de reviste erau peste tot,
şi Rolling Stone era în faţă
şi aveau un întreg raft plin cu Rolling Stone.
Şi faţa ta era la fiecare colţ de stradă,
în fiecare aeroport, staţie de autobuz...
Peste tot. Anonimatul tău dispăruse complet.
Şi nu puteam să nu mă gândesc
la faptul că existau consecinţe reale pentru a spune „da” la asta,
deşi nu aveai cum să spui „nu”.
Întreaga şedinţă foto din Paris a fost inutilă.
Arătam ca un măgar. Eram atât de posomorât.
Toţi din trupă erau furioşi şi supăraţi unii pe alţii. Mai şi ploua.
Vremea era îngrozitoare
şi nu a ieşit nimic.
Groaznic. Toate pozele erau alb-negru şi noi ne gândeam...
„La naiba, e rock and roll.”
Poze alb-negru cu oameni posomorâţi, teoretic,
erau exact ce îţi doreai.
Până la urmă, suntem oameni trişti şi întunecaţi.
Dar erau atât de proaste. că nu puteai să le foloseşti.
Arătau ca o glumă despre posomorâre,
ca o parodie de trupă.
Îmi amintesc că am avut o zi minunată
plimbându-ne prin Paris,
iar când ne-am întors la hotel, stăteam în hol
şi cred că atunci Adam a primit acel apel.
Femeia de la recepţie a zis: „Este vreun Adam Duritz aici?
Puteţi răspunde la telefonul pentru clienţi?”
Şi era Gary Gersh.
Era preşedintele Capitol
şi a plecat înainte să terminăm mixajul albumului,
dar eu tot eram ca fratele lui mai mic,
iar celălalt frate mai mic al lui era Kurt Cobain.
ŞTIRI
Bună! Sunt Kurt Loder de la Ştirile MTV.
Liderul Nirvana, Kurt Cobain,
cântăreţ, compozitor şi chitarist extraordinar de talentat,
a fost găsit mort în Seattle vineri dimineaţă.
Se pare că s-a sinucis.
SEATTLE, WASHINGTON 8 APRILIE 1994
A fost un moment uriaş şi îngrozitor,
mai mult pentru el decât pentru noi, pentru că el chiar îl cunoştea pe Kurt.
Eu eram doar un fan.
Fusesem prin preajmă, dar nu îl cunoşteam.
A fost foarte afectat când Kurt Cobain a murit,
şi cred că l-a tulburat foarte tare.
Amândoi aveam unele dificultăţi asemănătoare,
dar eu nu le gestionam bine.
De asta multe lucruri erau atât de înfricoşătoare,
pentru că eu ştiam... Nimeni altcineva nu ştia,
dar eu ştiam că aveam o boală psihică gravă
şi era o mare problemă.
Luam toate aceste medicamente care erau, cumva, pentru...
Nu cred că sunt bipolar,
dar mă tratau pentru bipolaritate, şi era înfricoşător.
El nu avea probleme cu substanţele.
Nu bea mult, nu se droga.
Eram mai îngrijorat că o să renunţe.
Adam încerca să pună frână entuziasmului din jurul nostru.
Şi nu puteai să-l opreşti.
Primul album a fost un succes uriaş.
Nu poţi să încetineşti dacă publicul îl devorează.
Dar Adam voia să încetinească totul.
Succesul a sosit.
Crezi că vei primi timpul de care ai nevoie
ca să te dezvolţi în propriul ritm?
Şi ai tu răbdarea necesară?
- Nu. - Nu?
Nu, cred că deja e prea târziu.
Deci ritmul a devenit mai rapid?
Da, ritmul e puţin prea rapid zilele astea.
Pentru mine.
Deci vei putea să iei o pauză când te întorci în America?
Nu.
Când ne-am întors din Europa şi am aterizat în New Orleans,
am mers la festivalul de la Fair Grounds şi am fost asaltat.
Habar nu aveam ce se întâmpla, dar deodată...
o mulţime uriaşă m-a înconjurat,
şi era ca şi cum... fusesem peste hotare când s-a întâmplat.
Nu realizasem că ajunsese... că albumul avusese aşa succes.
Dar acum era ca o manie.
Dar ciudat a fost că în vara aia
s-a făcut trecerea de la concerte indie rock
la concerte de manie,
unde toată lumea voia să audă doar „Mr. Jones”.
Cred că poate era la Greek Theater.
El a zis: „Hai pe scenă cu mine.”
SCENĂ
Am ieşit, luminile s-au stins
şi sunetul...
Am jucat pe scenă toată viaţa mea de adult,
dar nu cu atâţia oameni
şi nu cu senzaţia aia când ieşi şi parcă te loveşte un val.
Nici nu pot... Nici nu pot descrie.
Sunetul era copleşitor
şi sentimentul de anticipare,
toate venind spre tine deodată.
Mi-am zis: „De-asta... De-asta se chinuie.”
Am început să ascult August and Everything After.
ANTRENOR PRINCIPAL GOLDEN STATE WARRIORS
A fost automat, de cum l-am auzit, a devenit albumul meu preferat.
Locuiam în Bay, aşa că am devenit prieteni apropiaţi.
Dar cred că Adam şi cu mine avem o fire asemănătoare,
mai degrabă liniştiţi şi timizi,
dar făcând ceva
care te pune să apari în faţa a mii de oameni.
E ciudat să te împaci cu asta
când lumea începe să te recunoască.
Pe de o parte, e incredibil de flatant.
Pe de altă parte, îţi place intimitatea
şi te simţi puţin stânjenit.
Să reuşeşti să înţelegi asta pe măsură ce te extinzi
şi te confrunţi cu notorietatea e un sentiment ciudat.
Am fost liderul Chainsaw Kittens.
Îl cunoşteam, pentru că nu aveai cum să nu-l cunoşti pe atunci.
CHAINSAW KITTENS
Am apucat să văd
cum erau, practic, supraexpuşi peste tot.
Mergeam, pur şi simplu,
şi apărea câte un necunoscut care venea la noi
şi zicea: „Tu eşti tipul ăla”,
fără să ştie exact cum se chema trupa
sau cine era el, doar că era tipul ăla
pe care-l văzuse la televizor.
Era un cinematograf la câteva străzi de hotelul nostru.
M-am aşezat la film. Nu era nimeni în sală.
Se deschide uşa din spate.
Un tip vine spre locul unde stăteam
şi se aşază chiar lângă mine şi zice:
„Hei, frate, eşti tipul din Counting Crows?”
Şi am zis: „Da.”
Şi el zice: „E-n regulă dacă stau aici?”
I-am zis: „Uite, doar încerc să am o după-amiază liberă.
Doar încerc să am puţin timp pentru mine.”
Zice: „Bine, frate.” Se ridică şi pleacă.
Cam o jumătate de oră mai târziu, iar se deschide uşa din spate.
Un tip vine pe culoar.
Zic: „Poţi să mă laşi dracu' în pace?” Şi nu era el.
Era doar un tip de la bufet.
Şi mi-a zis: „Nu ştiu ce se întâmplă, dar e cineva în hol
care vorbeşte la telefon de vreo 30-40 de minute,
sunându-şi toţi cunoscuţii, spunându-le că eşti aici,
şi acum sunt vreo 200 de oameni afară.”
Zic: „Nu pot să cred.”
El zice: „Dacă vrei să ieşi pe furiş, e o ieşire jos.”
Aşa că ies, mă strecor pe o alee,
şi încep să merg pe stradă
şi aud un tip strigând şi a trebuit să fug.
Şi o mulţime uriaşă de oameni
a început să mă fugărească până la hotel.
Şi m-a speriat rău de tot.
Era ca şi cum te-ai trezi într-o dimineaţă pe Marte.
Îţi ia ceva timp să te obişnuieşti cu gravitaţia.
Îl auzeam plângându-se de asta şi mă gândeam: „Ce e? Ai succes.
Care-i problema?” Şi mă întâlnesc cu Adam la prânz.
Stăteam la masă cu el şi câţiva prieteni,
şi o fetiţă de şase ani vine spre noi şi zice:
„Scuzaţi-mă, îmi daţi un autograf?”
Şi el întinde mâna să ia ce avea,
şi dintr-odată, mama ei sare din spatele unui tufiş şi o dă la o parte.
„Doamne, sunt o mare fană, pot să fac o poză cu tine?”
M-am gândit: „Doamne!”
Atunci am zis:
„Pare că se întâmplă mult mai multe lucruri decât credeam eu.”
La început, cu dreadurile lui, era foarte uşor de recunoscut.
Videoclipul „Mr. Jones” a fost uriaş, ceea ce l-a făcut
un om foarte celebru.
Nu putea să meargă nicăieri fără să-l recunoască cineva.
Cred că experienţa noastră a fost total diferită.
Eu sunt antrenor la o echipă de baseball pentru copii şi un tip dintr-o trupă.
Adică, nu eram... Nici acum nu sunt celebru.
Sunt doar într-o trupă celebră, înţelegi?
Aşa că, pe lângă lupta cu faima, mai era şi viaţa pe drum timp de trei ani,
de la zero la trei ani de turneu,
ceea ce a fost o mişcare grozavă pentru noi.
El insista mereu că nu vom fi doar o trupă de radio.
Urma să fim o trupă pe care s-o vezi live.
Dar să fii în turneu trei ani la rând
îţi cam ia minţile.
Călătoria îţi zdruncină realitatea.
Nu mai ştii ce e real.
Toată lumea e puţin dezorientată pe drum, pentru că nu ştii unde eşti.
Nu ştii ce zi e.
Te trezeşti în alt pat în fiecare zi,
şi e ca pe altă planetă.
Şi descoperi că toate amintirile tale
sunt deconectate. Lucruri care s-au întâmplat
acum o lună parcă au fost acum câteva zile.
Şi apoi lucruri de acum câteva zile parcă au fost...
Când a fost? Acum câteva săptămâni.
Pentru că eşti complet dat peste cap.
Nu ai nimic constant ca scop în viaţa ta în afară de concert.
Aşa că e greu să fii mereu pe drum.
A fost o perioadă când oamenii voiau doar să audă hiturile
şi nici măcar nu le plăcea să asculte muzică.
Ei voiau doar ca radioul lor să se întâmple la concert.
Cred că atunci când mergi la un concert, vrei să auzi piesa
aşa cum o auzi în mintea ta.
Vrei ca ei să cânte hiturile
exact cum sunt, exact cum le iubeşti.
Şi Adam Duritz nu face asta.
Râdea de mine.
„Pantera Sarah” a început ca o insultă.
FOSTĂ PROMOTOARE DE CLUB
Râdea că-mi place metal.
Nu-mi amintesc. Credeam că eu i-am dat numele acela.
Adam a zis: „Pantera!”
Şi eu am zis: „Da, îmi place Pantera.”
Şi el: „Îţi place heavy metal?”
Şi eu: „Măcar ei fac un spectacol incredibil pe scenă.
Nu e cazul tău.”
Nu ştiam asta. Nu-mi amintesc.
„Te-am văzut în Milwaukee, am plecat după patru piese.”
A fost primul lucru pe care i l-am spus lui Adam.
Şi el a zis: „Ce?”
Şi eu: „La Eagles Ballroom, ai fost groaznic.
Eu şi prietena mea am plecat.”
Şi el: „Îmi amintesc concertul ăla.”
A fost în vara aia când eram...
De fiecare dată când urcam pe scenă eram atât de furios.
Publicul era groaznic cu trupele din deschidere.
Absolut îngrozitor.
Le păsa doar să ajungă la noi şi să audă „Mr. Jones”
şi huiduiau celelalte trupe.
Şi unele trupe mi-erau prietene,
iar alţii erau idoli de-ai mei, cum era cazul lui Alex.
Avea un tip, Alex Chilton, în deschidere.
ALEX CHILTON ÎN CLEVELAND
Nimeni nu auzise de el.
Publicul din Milwaukee nu e deloc iertător.
Când a urcat Adam pe scenă, era furios.
Prietenul lui fusese dat jos de pe scenă. Era supărat de cum fusese tratat.
M-am uitat la prietena mea
după primele câteva piese cântate cu nervi
şi m-am gândit: „Nu vreau ca asta să-mi strice dragostea
pentru piesele Counting Crows. Hai să plecăm.”
Experienţa aia din turneul de vară
chiar a luat din dorinţa de a cânta.
Şi am avut un mic colaps.
A trebuit să anulăm câteva concerte la finalul turneului.
Era foarte fragil. Nu era deloc pregătit pentru ce s-a întâmplat.
MANAGER DE TURNEU
Şi ce s-a întâmplat a fost o avalanşă de laude
şi o avalanşă de abuzuri.
Şi nu cred că există om care să poată duce asta.
A existat un contraatac real.
Partea amuzantă e că,
în primele patru sau cinci luni, recenziile erau incredibile.
Toţi oamenii ziceau: „Am descoperit trupa asta şi e uimitoare.”
Dar apoi, totul s-a schimbat rapid.
Counting Crows nu era prea iubită în San Francisco.
San Francisco, un loc foarte schimbător.
Şi foarte interesat de a fi mişto.
Şi „mişto”, pe atunci, însemna să suni ca Stooges
sau Butthole Surfers sau cam aşa ceva.
Şi orice adiere de piesă comercială
sau să nu poţi cânta pe tonalitate nu e era deloc mişto.
Aşa că, atunci când Counting Crows a avut succes,
a fost detestată în San Francisco.
Un tip a venit la mine şi a zis: „Omule, ce noroc ai!”
Zic: „Mulţumesc.” Şi el: „Nu, adică, ai noroc pentru că sunteţi groaznici.
Şi totuşi aţi avut tot succesul ăsta, în timp ce trupe mai bune n-au reuşit.
Nu te simţi ciudat
să fii atât de slab şi totuşi atât de celebru?”
M-am gândit: „Omule,
cine s-ar duce la un necunoscut şi i-ar spune aşa ceva?”
Da, primeşti critici.
Ascultă, oamenii aruncau cu pietre după mine
pentru cum mă îmbrăcam.
Au fost oameni care mi-au zis să demisionez,
mi-au trimis e-mailuri şi m-am întrebat de unde au adresa mea.
Face parte din asta.
Şi chiar trebuie să reuşeşti să împaci
critica cu viaţa pe care ajungi să o trăieşti.
Avem o casă în North Berkeley.
Părea că era o petrecere pe strada noastră în fiecare seară.
Ca şi cum devenise centrul petrecerilor.
Dar nu era o petrecere mare
pe strada noastră, ci acei tineri îşi făcuseră tabăra pe gazonul nostru.
Pur şi simplu, se mutaseră pe gazonul nostru şi acolo locuiau.
Ca să ne poată vedea prin ferestre în fiecare zi.
Ne arătau cu degetul prin ferestre.
Şi atunci am început să am atacuri de panică.
Gândeam: „Nu pot face nimic aici. Nu ştiu unde să merg.
Şi oriunde merg, e o problemă.”
Începi să te fereşti de toată lumea când oamenii vin la tine aşa.
Eram pe punctul de a mă izola.
Dar, într-o zi, am primit un telefon. Erau Sal Jenco
şi Johnny Depp, sunând de la The Viper Room.
CO-PROPRIETARI, THE VIPER ROOM
Şi au zis: „Ce faci?”
Zic: „Binişor, ştii şi tu.”
Şi ei: „Ce e în neregulă?”
Pentru că probabil se vedea clar şi le-am spus. Ei zic: „Stai puţin.”
Murmurau ceva între ei şi m-au pus să aştept.
Apoi au zis: „Uite, ţi-am luat o cameră la The Bel Age,
hotelul chiar din spatele Viper.”
„Ţi-am luat un loc pentru zborul de la ora 19:00
din Oakland spre Burbank. Dăm o petrecere diseară.
Kate Moss împlineşte 21 de ani.
Vino imediat, trebuie să ieşi de acolo.
Trebuie să ieşi chiar acum.”
Aşa că am plecat.
SUNSET BULEVARD
În prima seară, la petrecerea lui Kate Moss,
în plin apogeu al fenomenului supermodelelor,
erau toate, fiecare dintre ele, în aceeaşi încăpere,
ceea ce era ciudat de privit.
Ca atunci când mergi printr-un muzeu şi dai peste American Gothic,
apoi urci pe scara de la etaj
şi vezi Clouds de Georgia O'Keeffe, un tablou celebru,
şi e chiar în faţa ta.
Şi deodată ajungi la petrecerea asta după o săptămână groaznică acasă,
şi acolo e Elle Macpherson şi toate celelalte modele celebre
care puteau exista.
Şi, apropo, îl întâlneşti pe William Burroughs.
Îl întâlneşti pe Tom Petty, pe Billy Gibbons.
Pentru că erau toţi în aceeaşi încăpere
în clubul pe care Johnny şi Sal îl făcuseră.
LA era ca un adevărat refugiu.
Părea magie pură pentru mine atunci.
Ca un oraş întreg plin de visători.
Indiferent dacă visurile lor
erau superficiale, profunde, artistice sau nu.
Nu voiau să facă ce făceau toţi ceilalţi.
Voiau să creeze ceva al lor.
Dansatori, sculptori, pictori, modele,
actori, scriitori, regizori, muzicieni.
Christina Applegate mi-a cumpărat un Nikon de Crăciun
într-un an, cred că în '93 sau '94.
Am început să fac poze.
Nu aveai voie cu aparate foto în The Viper Room pe atunci.
Nu exista internet, nici mobile...
FOST MANAGER, THE VIPER ROOM
...şi eu, ca manager,
am putut să-mi iau aparatul la bar,
aşa că am o grămadă de poze.
Aveam mereu o cameră mică Olympus Stylus care încăpea în buzunarul de la spate.
FOTOGRAF
Şi nu era vreo idee măreaţă,
doar că ştiam că prietenii mei erau al naibii de mişto.
Şi nu voiam să uit asta.
Eram Instagram înainte de Instagram.
Pentru că făceam poze, mergeam la developat...
Era un studio foto de 23 de minute pe Sunset.
Doamne, le-am făcut afacerea prosperă!
De obicei, luam duble sau triple de printuri,
pentru că le dădeam oamenilor copii din pozele în care apăreau des
şi apoi le puneam într-un album foto, pe care îl aduceam în seara următoare
pe care o promovam eu, iar albumul circula prin club.
Eram singura... în afară de Randall, uneori.
Îi permiteam lui Randall să facă poze din când în când,
pentru că ştiam că nu le vindea tabloidelor.
Când mă plimbam pe acolo cu Adam,
eram singurul cu cameră foto.
Aşa că, dacă nu făceam o poză,
rămânea doar în amintirea ta.
Şi cred că asta le face cu adevărat speciale.
Spun mereu că a fost ultima perioadă bună,
pentru că era doar frumuseţea...
de a putea să te ascunzi.
Locuiam într-una din casele Christinei Applegate,
şi ea urma să închirieze una dintre celelalte case.
Aşa că i-am zis lui Adam:
„Omule, Christina are o casă de închiriat.”
Şi îmi amintesc cum urcam cu el pe Laurel Canyon.
Spuneam: „Ţine minte drumul ăsta, pentru că va fi
drumul tău spre casă de acum.”
Şi, deodată, s-a mutat în LA-ul cel interzis,
de unde vin toate lucrurile rele.
De genul: „Calule, mănânci ovăz?”
Dacă ai crescut în Bay, mai ales în Berkeley, ştii asta.
„Doamne, e sursa tuturor rahaturilor.”
Desigur, toţi cei care cred asta n-au fost în LA, dar trecem peste.
În afară de Randall,
singurii pe care îi ştiam în LA erau cei care lucrau la The Viper Room.
Îl ştiam pe Sal, îl întâlnisem pe Johnny,
pe Shannon şi câţiva oameni de acolo.
Ei erau singurii pe care îi ştiam.
De aceea, doar acolo îmi petreceam timpul.
Ştiu că mulţi n-ar fi de acord cu mine,
dar avea ceva intim, ca în Cheers,
o atmosferă de bar mic, chiar dacă erau concerte mari.
Sigur, Smashing Pumpkins sau Oasis ori alţii,
dar oamenii care veneau cinci-şase seri pe săptămână
erau ca o familie.
Era ca o plasă de siguranţă pentru cei de acolo,
şi asta îl includea şi pe Adam.
Shannon a zis: „Trebuie să merg la baie. Ştii să foloseşti casa de marcat?”
Şi eu: „Da, sigur.”
Zice: „Poţi să faci tu asta?”
Şi am făcut pe barmanul, am stat la casă, şi apoi am făcut-o zilnic.
Era singurul loc unde mă simţeam bine.
L-am învăţat să fie barman,
şi apoi era atât de bun, încât spunea:
„Bacşişurile nu sunt pentru mine, sunt pentru ea.”
El cunoştea fete şi oameni,
iar eu mă distram cu prietenii mei,
şi făceam o grămadă de bani. Şi cred că,
pentru că putea să vorbească cu oamenii, fără să audă:
„Ăla din Counting Crows vrea să-mi vorbească.”
Întreba: „Ce vrei să bei? Rom cu Cola? Bun. Opt dolari, gata.”
Putea vorbi cu oamenii fără să fie acel personaj.
Am auzit pe cineva zicând:
„Omule, tipul ăsta arată fix ca solistul de la Counting Crows.”
Pentru că oamenii nu s-ar fi gândit
că tipul de pe coperta Rolling Stone
era şi cel care le dădea o bere Amstel Light.
Am luat o pauză lungă.
Şi îmi amintesc că l-am sunat pe Adam din San Francisco.
„Vrei să ne vedem să scriem ceva? Putem scrie împreună.”
Şi el a zis: „Nu sunt într-o trupă acum.”
Ştiam doar că avea multe de îndurat.
Ne întrebam, de fapt, dacă vom mai scoate un al doilea album,
pentru că părea gata să renunţe.
Gândul care îmi tot revenea era:
„E mai bine că am ajuns aici,
şi apoi... se termină,
sau era mai bine să nu fi ajuns niciodată,
să nu ştim cum e?” Ştii ce zic?
Nici nu ştiu dacă e adevărat,
dar am citit că Adam s-a dus să lucreze într-un bar
după primul album,
şi am păstrat mereu ideea asta, în felul meu.
După tot ce facem, încerc să fac şi eu ceva de genul ăsta.
Îl vedeam că încerca să rămână cu picioarele pe pământ.
Şi, pentru mine, asta însemna să-şi amintească:
„Trebuie să fac şi lucruri normale,
ca să pot cânta despre ce trăiesc şi ceilalţi oameni.”
Asta m-a inspirat enorm. E adevărat?
Aşa e. A fost barman la The Viper Room.
Bun. Ce chestie, The Viper Room!
Poate mai puţin realist
decât să lucrezi într-un lounge din aeroportul Des Moines.
N-am fost niciodată bun,
nici acum nu sunt bun la a vorbi cu oamenii.
Dar nu conta, pentru că în LA, ei veneau şi vorbeau cu mine.
Şi nu erau doar fani.
De fapt, se comportau normal, pentru că toată lumea era celebră.
Şi chiar dacă eram celebru, pe cine interesa?
Era Jack Nicholson acolo. Cui naiba îi pasă de tine?
Am mâncat ceva mexican cu Allen Ginsberg într-o seară.
Ne-am uitat la Adam Ant împreună.
Ce altceva ai putea vrea de la viaţă?
Şi apoi, după ce m-am mai refăcut,
pentru că aveam nevoie de timp de recuperare,
a fost magic.
Şi mi-a dat o lume despre care să scriu,
care era incredibilă.
Abia aşteptam să fac un album.
În anul ăla, trăisem o viaţă total altfel faţă de tot ce trăisem înainte.
Călătorisem.
Făcusem turnee în lume.
Eram vedetă rock. Şi apoi, m-am mutat la Hollywood.
Şi am cunoscut o mulţime de oameni mişto.
Şi am vrut să scriu despre asta.
Şi m-am gândit...
„O să scriu cel mai tare album rock and roll.”
Nu-mi pot imagina presiunea de a trece
de la o trupă necunoscută, la una care vinde şapte milioane de copii
ale primului album fără să încerce.
Nu ştii că o să faci asta.
Şi apoi chiar o faci, iar toţi zic: „Mai fă-o o dată.”
De data asta am luat un conac edwardian din anii '30
sus pe dealuri, lângă Griffith Park.
Şi care-i diferenţa când te muţi aici? Totul sună altfel aici?
Ei bine, puteam fi toţi în aceeaşi cameră. Era ecou.
Am crezut că energia camerei ar putea ajuta.
Nu ştiu dacă ajută sau nu, dar îi dă un sunet unic.
Dacă sună bine sau nu, nu ştiu.
- Dar... va suna unic. - Exact.
Avea un hol mare la intrare,
cu o scară impunătoare care ducea direct sus,
una din acele scări clasice.
Şi apoi, tot livingul din dreapta a devenit locul unde cânta trupa,
camera de muzică.
Am ieşit şi am cumpărat totul:
cabluri de microfon, microfoane şi magnetofoane,
sisteme de căşti şi o grămadă de echipamente.
Asta e prietena mea, Jane Pratt.
A fost redactor-şef la revista Sassy, pentru că e foarte îndrăzneaţă.
Oscilam între revista Sassy şi revista Jane...
FONDATOARE/EDITOR, „SASSY” & „JANE”
...şi făceam o mulţime de chestii TV.
- Ăsta era pianul lui Jim Morrison. - Serios?
Da.
Proprietarul l-a lăsat în casă.
De fapt, am ajuns să cunosc trupa
pentru că mergeam la Adam acasă noaptea târziu,
când nu putea dormi, beam bere şi ne uitam la TV.
Sună groaznic.
Trebuie să sune groaznic şi chiar aşa e.
- Foarte bine. - Da.
Ne-am gândit la producători.
Mi-a venit ideea asta pentru un alt tip de senzaţie
şi imediat m-am gândit la Gil Norton.
Vrei să mai lucrăm la refren sau păstrăm varianta ta?
El lucrase cu Pixies la Doolittle,
care e un album incredibil.
Intenţia a fost să fie mai rock.
În afară de Tony Berg,
simţeam că toţi ceilalţi de la casa de discuri voiau
încă un August and Everything After,
iar noi am mers într-o direcţie complet diferită.
Nu voiam să fac After August and Everything After.
Tony?
Cred că Adam vede realizarea unui album
ca pe o oportunitate de a se exprima.
CASA DE DISCURI GEFFEN
De multe ori e ceva ce nu poate articula.
E un răspuns instinctiv.
Şi ştii ceva? Aşa trebuie să fie.
Ăsta e tot rostul.
Când intră orga, mergi cu ea.
Solo?
Da, când intră orga, mergi cu ea.
Doar... Vedem cine câştigă.
Adam voia ca al doilea album
să fie puţin mai „greu”,
şi îşi dorea un chitarist solo,
căci, cred eu, să fii acolo singur,
fără nimic de care să te sprijini, pentru un solist ca el,
probabil era mai mult decât îşi dorea.
E prea multă atenţie. Oricum primeşti toată atenţia.
E bine să ai un contrast.
Locuiam în nord şi stăteam la un prieten din liceu.
Stăteam şi mă uitam la procesul lui OJ
şi tipul ăsta mă întreba tot felul de chestii.
Fuseserăm în turneu cam trei ani şi mă gândeam: „Trebuie să plec de aici.”
Aşa că Adam a zis: „Hai jos.”
- Dave e aici? - Da.
- E aici. Şi Dani?
Da.
- Charlie? - Sunt toţi aici.
- Da. - Matt?
- Da. - Ia un bas.
Unde-i Charlie?
Hai să începem!
Nu mai fusesem într-un studio.
Doar nişte înregistrări ocazionale cu prieteni
şi câteva înregistrări din sufragerie.
Aşa că era primul meu album, şi iată-l,
un album despre care ştiam că va fi ascultat.
Aşa că încercam doar să mă ţin tare
şi să trec peste asta.
Du-te dracu', Hollywood!
Chitara ritmică a lui Dave Bryson
e instrumentul principal pe primul album.
Pe al doilea însă, îi auzi şi pe Dan şi Immy.
Iar Charlie e o prezenţă constantă
care „netezeşte” lucrurile foarte bine.
De obicei, Adam venea cu o piesă, iar trupa lucra mult pe ea.
Apoi, Adam venea la finalul zilei
sau a doua zi şi ne spunea că suntem nişte muzicieni groaznici
şi ar trebui să renunţăm.
Lucram din nou, şi în final ne iubea.
Conta doar să-l facem pe Adam să ne iubească.
Eşti concediat.
Sunt concediat. Gata. Am ieşit din trupă.
Orice artist adevărat pe care îl întâlneşti
e cineva care vrea să schimbe lucrurile,
care vrea să provoace ascultătorul
sau pe cei care au autoritate.
Cred că Adam face asta foarte bine.
O face în felul unui artist.
Nu e agresiv. E expresiv.
„Catapult” deschide albumul cu senzaţia că am fost aruncat ţipând în stratosferă,
şi apoi m-am prăbuşit,
şi trebuie să-mi dau seama cum să fac faţă problemei.
Iar Recovering the Satellites
e despre a te ridica din nou după ce te prăbuşeşti din cer.
Adam şi cu mine am avut nişte vieţi ciudate...
SCRIITOR
...şi întrepătrunse, care au dus la faptul
că el a ieşit cu cineva din Prietenii tăi,
iar eu am scris două cărţi despre Prietenii tăi
şi primul articol de copertă despre Prietenii tăi în Rolling Stone.
DE DAVID WILD
Adam e un tip chipeş, în felul lui.
Are puţin din aerul unui căpcăun,
dar e un tip care poate scrie acele cântece.
Cred că aş fi ieşit cu el dacă eram actriţă.
Când am întâlnit-o pe Jennifer Aniston,
prietenii mei m-au minţit, iar prietenii ei au minţit-o pe ea.
Ne-au spus amândurora că ne plăceam reciproc.
PRIETENII TĂI
Nu ştiam nimic despre ea.
Eram ocupat în prime time.
Joia seara, la ora 20:00,
nu mă uitam la TV, eram pe scenă.
Nebunia era... ăla era epicentrul faimei şi proiecţiei în anii '90.
Toţi prietenii mei mă întrebau în primul sezon
din Prietenii mei, când scriam asta: „Jennifer Aniston e singură?”
Credeau că au o şansă, pentru că vedetele TV au valoarea asta.
Intră în casa ta şi tu crezi
că sunt ca prietenii tăi.
Când ne pregăteam să înregistrăm albume,
dădeam concerte la The Viper Room şi lucram la tot materialul.
Şi Jen a venit la concert şi e mişto,
e deşteaptă, foarte amuzantă, frumoasă.
Şi m-a cucerit. Şi, aparent, mă plăcea.
Aşa că, iată-l, ieşind cu actriţele
cu care fiecare critic rock credea că ar trebui să iasă.
Şi apoi păşeşte în epoca modernă a celebrităţii, fix când exploda.
Era exact momentul
când Rolling Stone se bătea
cu lumea Us Magazine, lumea celebrităţilor pop.
Şi i-a enervat pe toţi.
Îmi amintesc că eram aici cu Jen şi Adam
şi am plecat.
Adam îşi parcase Karmann Ghia peste drum,
iar scena aia cu mulţimea,
cu paparazzi şi camere era înfricoşătoare.
Nu-l vedeai pe Kurt Cobain intrând
în distribuţia din Sabrina, vrăjitoarea adolescentă
şi ieşind la întâlniri.
Şi cred că poate asta i-a adus minusuri
în biserica celor la modă sau alternativi.
Ideea e că nu e treaba nimănui.
În anii aceia,
când petreceam mult timp cu Adam,
probabil a fost profund îndrăgostit de patru sau cinci ori.
Se îndrăgostea foarte repede.
ACTRIŢĂ
Amintirile mele cu Adam sunt 98% platonice,
poate 98,6%.
Cred că putea să se lipsească de câteva dintre iubite.
Aş fi putut să tai imediat câteva dintre ele de pe listă.
Aici avem lista din seara asta.
Când lucram la al doilea album,
Recovering the Satellites, se întâlnea cu Courtney Cox.
Şi ea stătea cu noi, sau era cu noi în autobuzul de turneu.
Mi-a făcut unghiile.
Sunt multe referinţe la ea pe album. Ea este „Monkey”.
Ea e fata pe care o vede din salonul de spital
în „Long December”. E Courtney.
Albumul e foarte legat de acea relaţie.
Nu cred că relaţia era cel mai sănătos lucru,
pentru că nici Adam nu era sănătos în acel moment.
Cu Courtney am avut cea mai lungă relaţie,
deşi nu ştiu...
dacă am fost împreună mare parte din timp.
Eram oameni foarte diferiţi.
Şi... am trăit momente absolut minunate împreună.
Şi au fost momente când era foarte greu.
Pur şi simplu, nu eram pe aceeaşi lungime de undă.
Înţeleg. E greu să rezişti ispitelor faimei,
dar poate fi şi un element distructiv.
Cred că şi-a dat seama, la un moment dat, că devenea
sau, cel puţin, cocheta cu ideea de a fi un clişeu.
Ţine-ţi viaţa privată.
Lasă-ţi persona publică pentru muncă.
Asta te ajută să te protejezi
de lucrurile care pot răni foarte tare
sau pot părea foarte personale.
VH1 Storytellers era sora,
echivalentul lui MTV Unplugged.
Ce diferenţia Storytellers era faptul că povestitorul
trebuia să explice despre ce era cântecul.
Uneori, cred că piesele de genul ăsta pot părea banale.
Se pare că toţi cei care au un album mare
scriu o piesă despre cât de greu le e în perioada respectivă,
şi cred că e cam dificil
să faci oamenii să empatizeze cu asta,
pentru că gândesc: „E celebru, săracul de el!”
E ciudat. Dintr-odată, toată lumea e diferită.
Oamenii se uită altfel la tine, te tratează altfel.
M-am adaptat, dar a fost o perioadă în care mi-a fost foarte greu.
Chiar încercam să venim cu rescrieri complete
şi reinterpretări pentru toate piesele.
Să iei o piesă ca „Have You Seen Me Lately?”,
care sună foarte rock pe album,
e toată pe chitară, pianul face...
şi e doar...
Dar acum, analizând piesa, rămân doar versurile, adică baza,
motivul întreg pentru care există piesa asta.
Nu mai ai confortul chitarei electrice zgomotoase
care să te distragă de la faptul că e o piesă
despre a fi deznădăjduit şi vedetă rock
pentru tine chiar acum.
„Have You Seen Me Lately?” e o piesă furioasă.
A fost prima dată în viaţa mea când am simţit cu adevărat
că existam în mai multe locuri în acelaşi timp.
Pentru că trăieşti în propria ta viaţă,
şi apoi trăieşti versiunea imaginară a ta în imaginaţia oamenilor,
şi mai trăieşti şi la radio.
„Have You Seen Me Lately?” este, de fapt, despre relaţia ta cu faima
şi relaţia oamenilor cu tine prin faimă, furie şi respingerea ei.
Şi ce crezi despre mine acum?
Acum, că am zis: „Du-te dracului”, ce crezi?
Pentru că ideea era: poţi să-mi spui un lucru, orice, un singur lucru
despre mine din „Have You Seen Me Lately?”,
pentru că nici măcar nu mai sunt acel om.
„Have You Seen Me Lately?” este împlinirea
profeţiei întunecate, teribile din „Mr. Jones”.
Acolo e predicţia şi aici e culminaţia.
Da, am devenit celebru. Da, am urât asta.
Da... nu mă mai cunosc pe mine însumi.
Nu mai ştiu cine sunt
şi nici voi nu ştiţi cine sunt.
Credeţi că ştiţi. M-aţi văzut pe copertele revistelor.
M-aţi văzut la MTV.
M-aţi văzut cu actriţa cutare sau cutare.
Şi credeţi că ştiţi cine sunt, dar nu ştiţi.
Spune-mi un lucru
pe care ţi-l aminteşti despre mine.
Noul nostru album se numeşte Recovering the Satellites
şi apare pe 15 octombrie.
L-aţi auzit acum. înaintea tuturor celorlalţi.
Piesa se numeşte „Walkaways”.
Eram foarte entuziasmat de ea.
Aveam şi acest avantaj.
Nu mai eram nişte necunoscuţi.
Avuseserăm unul dintre cele mai mari albume din lume în ultimii trei ani
şi toată lumea urma să asculte ce vom scoate mai departe.
Atâta timp cât era grozav, eram bine.
Frica era obscuritatea, nu dezaprobarea.
Nu mă îngrijora că oamenii nu-l vor plăcea.
Credeam că vom face încă un album grozav.
Şi am făcut.
August vânduse atât de multe copii.
Nu ştiu câte vânduse atunci,
şase sau şapte milioane. Şi mă gândeam
că toate albumele vor vinde şapte milioane. Evident, nu?
Satellite va vinde şapte,
va vinde şi mai mult, până când n-a mai fost aşa.
CD-UL COUNTING CROWS E INDULGENT CU SINE
La momentul lansării, nimeni nu i-a dat atenţie,
sau l-au respins, nu le-a plăcut.
E un artist genial, dar fragil.
Oricât de dur pare pe dinafară,
trebuie să-l tratezi cu grijă,
pentru că e un compozitor foarte bun şi un cântăreţ grozav.
Dacă îi spui într-o revistă că e slab, îl va afecta.
CUM L-A RUINAT SUCCESUL PE ADAM DURITZ
Mulţumesc, noapte bună! Aveţi grijă de voi!
Mă întristam pe drum.
Apăreau recenzii şi erau naşpa.
De fapt, nici măcar nu erau naşpa,
pur şi simplu, nu vorbeau deloc despre noi.
Recenziile vorbeau doar despre cei cu care ieşeai,
şi nu aveau nicio legătură cu muzica.
Adam era afectat de critică. Era... sensibil.
E un tip al naibii de sensibil.
Recovering the Satellites a fost dublu platină,
cu două milioane, ceea ce nu e succesul lui August and Everything After.
Dar să vinzi două milioane de albume,
în 1996, la al doilea album...
NECAZURILE COUNTING CROWS
...în plin val de reacţii negative, într-un mediu
unde toată lumea începea să te urască doar pentru că aveai prea mult succes.
SUCCES DE PLÂNS, DAR BANII VIN
Asta e aproape mai impresionant
decât să vinzi şapte milioane de albume din senin.
Pentru unii, Recovering the Satellites,
al doilea album, a fost ploaia de după soare,
deşi e un album grozav şi foarte reuşit în felul lui.
E un album grozav.
Dar m-a zdrobit atunci.
Am muncit atât de mult la albumul ăla.
Pe de o parte, nici nu eram sănătos atunci.
Eram praf din punct de vedere psihic.
Credeam că ăsta e ultimul nostru album.
Pierdeam lupta cu orice ar fi fost
şi mă duceam la vale.
I-au trebuit ani să înţeleagă cu adevărat
diagnosticul lui.
Sincer să fiu, simţeam doar că, dacă trebuie să anuleze un concert,
e nasol pentru afacere,
dar dacă îl ajută să ducă turneul până la capăt, e-n ordine pentru mine.
Dacă trebuie să anulăm restul turneului,
pentru că pur şi simplu nu mai poate, înţeleg.
Ia-ţi timp liber, limpezeşte-ţi gândurile.
Nu ştia prea bine ce să facă pentru el însuşi exact...
când îi era mai rău pentru că se întâmpla şi asta uneori.
Doctorul i-a zis să meargă la dezintoxicare
ca să renunţe la medicamente.
Medicamentele prescrise.
Şi el a refuzat şi a programat un turneu.
Şi am făcut tot turneul cu el renunţând la medicamente,
complet scos din minţi, şi a fost greu.
Mă luptam serios cu boala psihică atunci.
Mă trăgea în jos într-un fel din care nu reuşeam să ies.
Dacă piesele mele sunt despre ceva,
sunt despre încercarea de a continua să simţi ceva
în timp ce totul în jur te îndeamnă să fii amorţit,
să-ţi amorţeşti simţurile.
Cred că, dacă e un mesaj în asta, acesta e.
Nu cred neapărat că e posibil să fii fericit.
Nu sunt sigur că lumea e făcută pentru asta.
La un moment dat, când încă locuiam în LA,
eram praf, complet dat peste cap.
şi începeam să mă tai.
Partea cea mai rea era că te răneai singur
şi părea că funcţionează.
Da, elibera o parte din tensiune.
Îmi ziceam să o fac din nou, pentru că părea să ajute.
Şi îmi amintesc că treceam prin logica asta
şi mă gândeam: „De fapt, nu e o logică bună.”
Aveam suficientă claritate să îmi dau seama
că simţeam că fac ceva productiv, dar, de fapt, nu făceam.
Aşa că am sunat doctorul şi i-am spus: „Hei, am o problemă chiar acum.”
Şi m-am internat singur la UCLA Medical Center.
Şi în ziua în care am intrat, Mariah Carey se externa.
Peste tot la ştiri,
oamenii făceau mişto de Mariah Carey.
Nu au tratat situaţia cu respect sau cu empatie. Au făcut-o de râs,
ca şi cum era o epavă.
Şi asta mi-a confirmat
că nu voi vorbi despre asta în presă cât timp nu am control asupra ei.
Primisem destul venin îndreptat spre mine
ca să ştiu că nu trebuie să le spun nimic acelor oameni.
La început, pur şi simplu nu puteai vorbi.
Nu puteai.
Cred că bolile psihice sunt răspândite şi sădite în lume,
pentru că fiecare gândeşte diferit.
Şi, cu cât ştim mai multe despre cum funcţionează creierul,
cred că ne va fi mai bine.
Ştiam că Adam avea insomnie cronică.
Nu era secretos
când venea vorba de sănătatea lui mentală.
Era capabil să fie vulnerabil în privinţa asta,
dar, pur şi simplu, nu avea...
Niciunul dintre noi nu avea limbajul potrivit.
Să primeşti atâta atenţie atât de repede
e ca şi cum...
ai arunca o bombă în creier şi ai spune:
„Sper că te descurci cu asta.”
ADAM A FOST DIAGNOSTICAT, ÎN SFÂRŞIT, CU UN TIP DE TULBURARE DISOCIATIVĂ
CARACTERIZATĂ PRIN DEPERSONALIZARE.
ÎNSEAMNĂ PIERDEREA LEGĂTURII ÎNTRE GÂNDURI,
AMINTIRI, SENTIMENTE, MEDIU ŞI IDENTITATE.
Cred că a ajutat enorm să primească, în sfârşit, un diagnostic real.
Să-ţi spună un doctor: „Medicamentele astea
probabil nu sunt bune pentru tine. Le schimbăm.
Asta se întâmplă cu adevărat.”
Şi, în sfârşit, ceva care chiar rezuma situaţia.
Nu dispare,
dar ştiu să respir şi să nu intru în panică.
Ştiu să trec peste lucruri şi trăiesc cu asta.
A făcut un pas decisiv
şi a început să lucreze cu sine.
S-a văzut cu adevărat pe fundul prăpastiei
şi a ieşit de acolo treptat.
A fost cel mai bun lucru pe care l-a făcut.
Şi felul în care s-a reconstruit, munca depusă,
are un merit uriaş.
Încerc să nu mă gândesc la asta.
Nu mă gândesc la asta când lucrăm.
Dar mă gândesc între proiecte.
A stricat multe lucruri pentru mine.
Ajungi să devii o glumă publică pe care o face toată lumea,
pe care toţi o acceptă şi nu o iau personal.
„COUNTING CROWS TREBUIE SĂ MOARĂ” CONDAMNAŢI DE LEGE
Cunoaşteţi o trupă numită „Counting Crows”?
Solistul lor se numeşte „Adam Duritz.”
Un fel de Sideshow Bob eşuat,
care s-a culcat cu multe vedete din anii '90.
Nu se compară cu solistul meu, imitaţia lui Duritz din Counting Crows,
versiunea albino cu piesa „Round Here”.
Cineva a scris în 2003:
„Realizând că nu va fi niciodată un frumuşel ca Enrique Iglesias,
solistul trupei, Adam Duritz, a mers complet în direcţia opusă.
Apare arătând ca un şofer de autobuz desculţ,
cu o caracatiţă prinsă de cap.”
Aş vrea să văd spectacolul ăla.
Mai degrabă aş vedea asta decât pe Enrique Iglesias.
„Adam Duritz are un nerv sensibil legat de coardele vocale.”
Asta e de bine.
„Ţipător, tremurat, subţiat, înţepător.
Solistul Counting Crows
nu a întâlnit nicio durere pe care să nu o exprime
deschizând gura şi lăsând-o să iasă.”
El ar lua asta ca pe o recenzie proastă,
dar eu o consider pasiune.
Aşa că, dă-le dracu' de recenzii!
E doar parte din ceea ce devine faţa populară a umorului.
Eşti o glumă proastă.
Şi asta am ajuns noi, un sac de box.
Dar de ce? De ce crezi?
Ei bine, habar n-am.
Asta enervat o grămadă de oameni.
Şi poate fiindcă îi trimiteam pe toţi la dracu'
când ne spuneau să facem ceea ce nu voiam.
Pentru mine, o glumă e deplasată când vine din furie sau gelozie.
Când vine din afecţiune, nu o poţi considera aşa.
Dacă iubesc pe cineva, scriu ca fan
sau îl iau peste picior ca fan,
e-n regulă.
Dar când intenţia nu e afecţiunea,
atunci gluma merge prea departe.
Eu pot să fac mişto de Adam toată ziua.
Ştie că îl iubesc.
De asta iubesc muzica de la Counting Crows.
E ca Dave Matthews Band,
dar fără toate părţile complicate de chitară.
Iubesc Counting Crows. E printre cea mai bună muzică
pe care o auzi la un CVS la 3:00 dimineaţa.
Ai văzut vreodată Omul liniştit?
Filmul lui John Ford cu John Wayne?
E un fost boxer care merge în Irlanda
să trăiască în casa unde s-a născut.
Şi se ia la ceartă cu un moşier din zonă, care se enervează mereu
pe personajul lui John Wayne.
Şi îi spune mâinii lui drepte, care e un şobolan mic:
„Scrie un nume.”
Notează numele „Sean Thornton”.
„L-ai scris?” „Da.”
Ei bine, taie-l!
Să moară!
Spunea mereu asta: „Acum, taie-l.”
Adică, ce să fac, să scriu nume şi să le tai?
Am lucruri mai bune de făcut.
Pare doar o pierdere de timp.
Dar e o scenă grozavă. E un film grozav.
Îmi place să cânt.
Îmi place... îmi place să fac asta.
E singurul lucru pe care chiar îmi place să-l fac.
Pe vremuri, nu aveam nimic în viaţă în afară de muzică.
Şi acum, adevărul e
că nu mai trăiesc şi mor pentru ea ca înainte.
Pentru mine, contează enorm să continui să fiu creativ
şi să scriu cântece.
Dar nu mai mor de nefericire
într-o casă, singur, fără altă ieşire în afară de cântecele mele.
Aveam doar o singurătate disociativă înfricoşătoare.
Şi aveam cântecele,
care erau o cale de a mă conecta cu lumea.
L-am întâlnit pe Adam în 2017.
Era fermecător şi puţin timid
şi, pur şi simplu, adorabil.
PARTENERA LUI ADAM
Practic, am luat cina
şi de atunci suntem împreună.
Mă simt foarte protectoare faţă de Adam.
Am mai avut teama asta
de a fi responsabilă pentru fericirea cuiva,
dar Adam nu depinde de mine sau de altcineva.
Cred că dreadurile au fost unul dintre lucrurile
pe care oamenii nu le-au înţeles la el şi, probabil...
au contribuit la felul în care publicul a reacţionat la el.
Cred că a existat puţină ridiculizare
şi cred că a existat şi o fixaţie în presă.
„Tipul cu dreaduri se întâlneşte cu o femeie frumoasă.
Care-i treaba cu asta?”
Şi, în relaţia noastră, când am apărut eu, avea dreaduri
şi simţeam că, oricum ar fi fost înainte,
acum erau mai degrabă un fel de scut.
Simţeam că erau o barieră
şi când reuşeam să trec de ele
şi să-i văd faţa...
Pur şi simplu, îi ador faţa. Are ochi frumoşi
şi are cel mai minunat zâmbet din lume.
Şi mereu...
l-am încurajat uşor:
„Poate ar trebui să încerci...
să nu mai ai dreaduri.”
Am fost uimită şi atât de fericită pentru el,
pentru că era fericit.
Era pregătit pentru o nouă eră.
Era pregătit să fie o nouă versiune a sa,
mai expusă, poate, dar autentică.
Şi eram extaziată pentru el.
Al doilea album e albumul meu preferat.
Recovering the Satellites. Îmi amintesc că l-am auzit
din camera fratelui meu.
CONFESIUNI LA CAMERĂ
Nu ştiam ce era. Nu suna ca primul album.
Sonor, nu semăna cu primul album.
Are o îndrăzneală care încă îmi vorbeşte.
Încă mă face să simt,
chiar şi acum, că sunt tânăr şi entuziasmat de muzică.
Şi e unul dintre albumele
pe care încă le ascult când am nevoie să simt asta.
Piesele sunt de neegalat.
şi toate sunt consecvente, de la primul album până la...
MUZICIAN
...cele lansate recent. Nu-mi venea să cred
că cineva poate să redea emoţia atât de bine.
Mi-a schimbat viaţa. Scriu cântece acum datorită lor.
A dat, cred,
unei trupe ca a noastră mult curaj şi înţelegere...
THE LUMINEERS
...că nu trebuie să scrii cea mai rapidă,
cea mai zgomotoasă piesă.
Trebuie să scrii piese distincte.
Pot fi liniştite, pot fi lente,
pot fi pline de suflet.
Sinceritatea nu e moartă.
A fi sincer nu te va distruge.
Nu trebuie să fie ironic, dar trebuie să fie poetic.
El era dispus să se deschidă complet,
să fie vulnerabil şi să îţi spună cât de „ne-mişto” se simţea,
şi asta era, de fapt, cel mai mişto lucru.
Oamenii care au iubit primul album
poate nu au cumpărat Recovering the Satellites,
poate da,
dar nimeni nu a încetat să iubească piesele lui.
Nu au dispărut niciodată de la radio.
Hai să vedem.
Înregistrăm „A Long December”.
- Singur? - Da.
Bine.
Gata? Şi...
Ăsta e bisul.
Talentul lui Adam e mult mai important
decât a fi mişto, care e ceva trecător, de zi cu zi.
Ducă-se dracului!
Sunt mulţi care au primit recenzii mai bune decât Adam
pe măsură ce anii '90 au trecut,
dar pe care acum nu-i mai ascultă nimeni,
care nu mai au un loc în inimile generaţiilor.
Ştiind ce ştiu acum,
aş spune că, atâta timp cât cânţi din inimă şi cânţi ceea ce chiar vrei,
nu mai ai altceva de care să-ţi faci griji.
Toată lumea va avea o reacţie diferită
şi unii care o urăsc azi o vor iubi mâine.
Cea mai bună muzică de la Counting Crows, cred,
sună ca şi cum nu s-ar preocupa de ce cred ceilalţi.
E doar povestea lui sau povestea lor.
E o fraternitate, o sororitate
de oameni ciudaţi cu care am asta în comun.
Luăm lucrurile care ni se întâmplă
şi le transformăm în chestii ciudate
care rimează, ca o modalitate de a explica prin ce trecem.
RECOVERING THE SATELLITES A FOST DUBLU PLATINĂ ÎN SUA.
COUNTING CROWS AU LANSAT OPT ALBUME DE STUDIO,
VÂNZÂND PESTE 25 DE MILIOANE DE DISCURI.
ULTIMUL LOR ALBUM,
CONTINUĂ MOŞTENIREA LOR UNICĂ.
Încă sunt obsedat de muzică.
Nu mai e doar locul unde pot să mă exprim.
E locul unde trăiesc şi pe care îl iubesc.
Subtitrarea: Cristina Botîlcă