Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
AMY SCOTT - OHJAAJA
Vaikka takana on 30 vuotta valtavaa menestystä,
Counting Crows on -
yhä yksi rock-historian polarisoivimmista bändeistä.
Tässä elokuvassa keskityin -
kahteen ensimmäiseen Counting Crowsin levyyn,
koska halusin tavoittaa sen,
mikä alun alkaenkin herätti suurta ihailua -
ja toisaalta vihamielisyyttä.
Moni biisini kertoo vaikeista ajoista ihmisten elämissä,
mutta niitä useimmiten keventää ajatus toivosta.
Olen niitä, jotka tapaavat mieltää monet tilanteet toivottomiksi.
Etenkin nuorena tein niin.
Vastassa on kaikenlaista ja lisäksi henkilökohtaiset haasteet.
Minulla oli mielisairaus.
En ymmärtänyt sairautta. En tiennyt, mitä tapahtuu.
Tiesin vain, että sen kanssa oli vaikeaa elää.
Miten siinä tilanteessa -
voi edetä kohti toivoa,
kun ei voi nukkua eikä ajatella selvästi ja yllättäen -
onkin koko maailman edessä?
Oli hienoa, että yllättäen olikin ura.
Sen kanssa vain tuli monenlaista hemmetin vaikeaa asiaa.
Ne biisit laittoivat minut muuttamaan koko persoonani.
Ne ovat minulle kaikki kaikessa.
Olen kiitollinen bändistä -
ja lyyrisestä vapaudesta sanoa, mitä tuntee.
Se on hyvin rohkea teko.
Taiteilijana voi saada paljon lokaa niskaan.
Hän teki hitin, jossa lauloi halusta olla rock-tähti.
Se tuli rock-historiassa juuri silloin,
kun ei ollut tarkoitus myöntää, että halusi sitä.
Olimme liikennevaloissa, kun lapset alkoivat huutaa autossa:
"Counting Crows haisee!"
Kun tulee kuuluisaksi, ei voi toimia samoin kuin ennen.
Siinä joutuu eristyksiin.
Jos sisäinen kriitikko on äänekäs kuten minulla ja Adamilla,
kohtaa väistämättä kausia,
jolloin kirjaimellisesti ei pidä itsestään.
Kukaan ei valmistele kohtaamaan sitä,
mitä seuraa, kun debyyttilevy on jymymenestys.
"Mr. Jones". Kuka muuten on hra Jones?
Selvisikö se koskaan? Onko hän James Earl Jones?
Oliko hän Alex Jones vai Indiana Jones?
Kuka Jones? Kaipaan vastausta, jos täältä liikenisi apuja.
Kuka hitto oli hra Jones?
Ovatko saappaani kuvassa? -Joo.
Hyvä, koska ne ovat upeat.
Muutimme Berkeleyhin, Oaklandiin ja takaisin Berkeleyhin.
Olin ensimmäistä kertaa bändissä,
tekemässä biisejä ja vetämässä show'ta.
Se on vaikeaa.
Olin vaiheessa, jossa yritin keksiä nimeä bändille.
Minulla oli muistikirja ja kaksi palstaa nimiä.
Niitä oli kai 60 ja kaikki olivat kauheita.
Yksi oli Bird Circle ja toinen Monkey Garden -
tai toisinpäin.
Katsoin Mary-Louise Parkerin videota. Se oli kuin vanha ystäväni.
Sen nimi oli Signs of Life.
Se oli villiä aikaa. Olin näytellyt ensimmäisessä elokuvassani.
NÄYTTELIJÄ
Sitä tähdittävät Beau Bridges, Vince D'Onofrio -
ja Kevin J. O'Connor.
Eräässä kohtauksessa Vince ja Kevin seisovat rinteessä ja pohtivat,
mitä tekisivät lopun elämäänsä -
ja varisparvi lentää paikalle. Vince sanoo...
Mikä se riimi variksista on?
Mikä riimi? -Se, mikä sanotaan nähdessä variksia.
Variksiako? -Niin.
Kevin sanoo: "Eikö se ole koirista?"
Ei koirista, vaan variksista.
Äitini sanoi sen variksilla. "Counting crows."
Repäisin sivun muistiosta ja heitin sen vanhempieni takkaan.
Päätin, että se oli nimemme.
Sain heti kuulla, että nimi oli surkea.
Kaikki bändin nimet ovat, kunnes eivät olekaan.
Hän esiintyi Berkeleyn Grange Hallissa.
Adam ja minä aloimme riidellä levyistä.
Sanoin Cannes tai Captain Beefheart.
COUNTING CROWSIN KITARISTI
Hän piti Springsteenistä. Totesin: "En ole kirkkokansaa."
Hän kysyi: "Mitä meinaat?" Meni pari päivää.
Sitten oveeni koputettiin. Kello oli noin 11.00 Berkeleyssa.
Avasin oven ja huomasin: "Sehän on se Adam."
Hänellä oli kasa levyjä.
Siinä oli Springsteenin katalogi kronologisesti.
Hän oli juuri ostanut sen käytettynä Amoeba Recordsista.
Hän sanoi: "Tässä. Ne ovat sinulle. Jutellaan myöhemmin."
Ajattelin: "Hän on huippu."
Immerglück mietti...
COUNTING CROWSIN KITARISTI
"Katsotaan, tuletteko toimeen."
Meillä synkkasi tavallaan heti.
Kun halusimme äänittää, menimme Daven studiolle.
Dave omisti 16-raitaisen äänitysstudion -
nimeltä Dancing Dog.
Siitä tuli loistava demo. Dave Bryson oli pätevä teknikko.
COUTING CROWSIN KOSKETINSOITTAJA
Se kuulosti levyltä.
Teimme silloin Augustia. Adam oli varsinainen lauluntekijä,
mutta sävelsin joitakin bridgejä ja muuta.
Kun sanon "me", tarkoitan silti "hän".
Löysimme Alan Leonardin.
Siitä tuli iso juttu. Hän oli Tom Pettyn asianajaja -
ja hän edusti Warner Chappell Publishingia.
"Joo, lähettäkää äänite."
Demossa pitäisi olla yksi tai kaksi kappaletta, enintään kolme.
Me lähetimme hänelle 14 tai 15 biisiä.
Hänen reaktionsa oli sama kuin muiden,
jotka saisivat 15-biisisen demon: "Mitä juntteja."
Alan ajatteli: "On parasta olla hyvä, koska kuuntelen 30 sekuntia."
Kun sitä alkaa kuunnella, siinä on puolet ensimmäisestä levystä.
Oli myös biisejä, joita en harkinnut -
debyyttilevylle, mutta ne olivat tarttuvia ja hyviä.
30 sekuntia ei johtanut romukoppaan, vaan soittoon meille.
Hän soitti iltana, jona sai sen.
"Olen hiton innoissani. Tahdon työskennellä kanssanne.
Kuuntelen tämän vain loppuun." Naks.
Sitten soitti Alan Leonard:
"Olen asianajaja, jolle lähetitte äänitteen."
Hän antoi äänitteen levytyksen johtajille.
Kaikki kopioivat sitä.
EX-BASISTI JA -KOSKETINSOITTAJA
Siitä tuli monien heistä suosikkidemo.
Saimme tarjouksia kaikilta levy-yhtiöiltä.
Sitten alkoi tarjoussota.
Geffen tarjosi täyden taiteen vapauden -
ja korkeammat rojaltit.
Vaihdoimme kaikki rahat siihen.
Kaikki rahat.
Geffen oli Nirvana.
Geffen oli edelläkävijä siinä,
mikä oli uutta, siistiä, pysyvää ja tärkeää.
MUSIIKKIHISTORIOITSIJA
Jos oli silloin 14-vuotias, Nirvana muutti kaiken.
Yhtenä päivänä kuuntelin Poisonia ja Def Leppardia,
seuraavana en.
Silloin 90-luku alkoi virallisesti.
Asuin silloin vanhempieni luona. Olin heidän murheenaan.
Olin valmis hankkimaan vaatimattoman työn -
ja kituuttamaan elääkseni.
Minulla oli toinen ura ohjelmistopuolella.
Halusin akateemikoksi, AI:n eli tekoälyn tutkijaksi.
Tiesin jo 12-vuotiaasta, että haluan bändiin.
En tajunnut ollenkaan, miten mahdotonta on menestyä.
Yhtäkkiä meillä oli iso levydiili.
Olimme kirjatoukkien ja pehmojen folkrock-yhtye Berkeley Hillsistä.
Miten myisimme miljoonia levyjä?
Oletin, että levytämme.
Ehkä tekisimme kiertueen pakun kanssa -
ja palaisimme kotiin.
Bändi hajoaisi. Levytyssopimus purettaisiin.
Kelju K. Kojootilla on hetki, jolloin hän lentää,
mutta joku sanoo: "Et osaa lentää."
Hän miettii: "Enkö?" Sitten hän putoaa kuin kivi.
Minä tunsin, että voisin olla rock-tähti. Olisin vain.
Kun menimme levyttämään debyyttiämme, sanoin toimistoni väelle:
"Säästäkää toimistoni." Ajattelin,
että neljässä kuukaudessa palaan töihin.
Enpä palannut.
Vuokrasimme talon kukkuloilta. Nyt se on kai Sveitsin konsulaatti.
Se oli täydellinen. Päähuone oli iso ja sopi levytykseen.
LEVYTUOTTAJA
Burnett on yksi parhaita tuottajia.
Oli onni saada hänet.
Jo pelkkä nimi T-Bone Burnett -
tuo 75 prosenttia arvovallasta ja suuruudesta.
"Tuottajamme on T-Bone."
Jep.
Pelasimme paljon pokeria. T-Bone rakasti sitä.
Siellä oli yksi ensimmäisiä hierontatuoleja, joita näin.
T-Bone oli aina siinä tuolissa ja puhelimessa.
"Tykkään tuosta. Jatkakaa samaan malliin.
Joo-o-o."
Teimme demon, joka kuulosti levyltä.
Hän sanoi, että nyt pitäisi tehdä toisinpäin.
Samalla kun teimme debyyttilevyämme olimme murrosvaiheessa.
Yritimme löytää identiteettiämme.
Mietin, että pitää kokoontua -
kuuntelemaan toisiamme, jotta opimme soittamaan bändinä.
Laitoin kaikki -
muuttumaan.
Dave Bryson oli soittanut Stone Rosen tyylistä kitaraa,
jossa oli paljon efektejä. Hävitimme ne.
Matt oli soittanut nauhatonta bassoa.
Laitoimme hänet hankkimaan vanhan Höfnerin ja Voxin.
Charlie oli soittanut syntikoita,
mutta sanoimme: "Vain piano ja B3 tälle levylle."
Muusikoina...
Sanon suoraan, että en ollut valmis.
Kun teimme debyyttilevyä, olin tolaltani pelosta.
En ollut varma, voisinko antaa sen, mitä levy ansaitsi ja tarvitsi.
Olin varma, että en voisi.
Tein siitä kaikille vaikeaa.
Kaikki bändin jäsenet taisivat välillä erota -
sen levytyksen aikana.
Oli hankalaa siirtyä 50/50-kumppanuudesta siihen,
että Adam määräsi tahdin.
Muistan hänen sanoneen,
että se oli uusi maailmanjärjestys.
Harkitsin pitkään lopettamista.
Ajattelin oikeasti... Voinko kirota?
Totta kai. -"Vitut tästä."
Mieti, että ahkeroisit koko elämäsi,
jotta saat sopimuksen.
Saat sen, koska olet hyvässä bändissä,
mutta sitten johtaja sanoo: "Hyvä, paitsi teit kaiken väärin -
ja meidän on muutettava kaikki." Siinä miettii: "Tyyppi on seko."
Sitten lakkasin säälimästä itseäni. Mietin:
"Katsotaan, mihin tämä johtaa."
Studiossa Adam kohtasi usein todella synkkiä hetkiä,
joina hän ei osannut sanoa, mitä halusi,
eikä hän pitänyt mistään.
Tarvitsin tietyn tunteen.
En aina osannut sanoa, mikä oli vialla.
Tiesin vain, miltä pitää tuntua. En ollut kovin hyvä siinä.
En tiennyt, kuinka sanoa ihmisille, että olisivat -
Counting Crows.
Voin mielestäni sanoa tämän, koska olen samanlainen.
Luomistyön aikana hän ei ole helpointa seuraa,
koska hän tavoittelee asiaa, joka ylittää hänen odotuksensa.
Hän haluaa yllättää itsensä luomalla parempaa kuin voi kuvitella.
Hän ei luovu siitä.
Kaikki eivät ole sellaisia.
Vietin elämäni rockin parissa.
Olen ollut bändeissä koko elämäni.
Keulakuvana on saatava yhteys bändiin.
MUUSIKKO
Bändi heijastuu keulan kautta.
Adam otti kokemansa ahdistuksen ja kohotti sen musiikissaan.
Hän ei pidä hiotusta musiikista. Turha silottelu huonontaa.
On saatava tunteet ja soittimet sopimaan siten,
että tuloksessa on särmää, vaikka kyseessä olisi 109. äänitys.
Meidän oli tehtävä siitä aitoa. Sen piti sattua.
Sen oli pakko.
Halusin, että biisissä kuten "Perfect Blue Buildings" -
on murtumakohta.
Murruin sitten itse.
Adamin rönsyilyssä on oma intiimiytensä.
Tuntuu siltä, että kuulee ja näkee jonkun etsivän ratkaisua.
Tunne muistuttaa päiväkirjan pitoa sisäisestä kaaoksesta.
Hänen kauttaan voi saada tavallaan terapeuttisen tunteen.
Sen voi jakaa hänen kanssaan, jos pääsee samalle aaltopituudelle.
Aloin tehdä lauluja 18-vuotiaana.
Se oli keino ilmaista itseäni. Olin kaivannut sitä.
Tunsin sisälläni olevan monia asioita.
Ne eivät tulleet esille enkä saanut niitä ilmaistua -
muissa lapsuuteni asioissa.
Se on kuin paikka keskustella sisälläni olevista asioista.
Elän tässä hetkessä, mutta menen paikkaan,
jossa voin oikeasti ilmaista kaikki tuntemani asiat.
Dissosiatiiviseen käytökseen kuuluu se,
että elää etäisyyden päässä asioista.
Maailma vaikuttaa usein elokuvalta, jota katsoo.
Silloin on vähän kuin etääntynyt omasta elämästään.
Kun opin tekemään lauluja,
pystyin todella ilmaisemaan monia asioita -
sen sijaan, että...
Eräänä aamuna, kun olin 21-vuotias, otin ison lasin -
ja join koko lasillisen vettä.
Ajattelin: "Tuntuupa oudolta. Tuntuu erilaiselta.
Tuntuu kuin olisin hapoissa."
Omalta kantiltani olinkin noin seuraavat -
puolitoista vuotta.
Se hirvitti koko vuorokauden.
Joka aamu, kun heräsin, pelkäsin avata silmäni.
Halusin sen olevan ohi, mutta tiesin, että se jatkuu.
Se vain jatkui ja jatkui.
Silloin aloin ajatella:
"Mielenterveydessäni on jokin vakavasti vialla,
koska tämä ei liity huumeisiin. Näin vain käy."
Silloin sain lääkityksen,
koska en edes tiennyt, kuinka elää.
Se oli todella pelottavaa, eikä loppunut.
Kun teimme debyyttilevyä,
sain puhelun manageriltani. Hän sanoi:
"Hei. Van Morrison ei soita Rock and Roll Hall of Famessa.
Hänet lisätään, mutta hän ei tule."
Robbie Robertson oli musiikillinen ohjaaja.
Hän sanoi: "Eräs bändi levyttää tällä hetkellä kukkuloilla.
He sopisivat hyvin."
Rock and Roll Hall of Fame suunniteltiin poissulkevaksi.
Vuosittain sinne valitaan ihmisiä, mutta osaa ei päästetä. On hierarkia.
Mukaan pääsyyn on tapansa. On tultava hyväksytyksi.
Mietin Robbie Robertsonia sanomassa: "Naiset ja herrat, nämä tyypit..."
Sitten Counting Crows ilmestyy, eikä kukaan tunne heitä.
Muistan, kun menimme soittamaan. Minulla oli typerä Mambosok-hattu.
Siinä oli pitkänmallinen lippa.
Takaosa pujottautui itseensä. Siellä oli sidottava osa.
En tiedä, miksi puin sen.
Minulla oli myös iso ja painava takki.
Unohdan itseni lavalla, ja huudahdin: "Volyymiä!"
Volyymiä!
Viskasin päätäni, ja hattu lensi, mutta sain sen kiinni.
Olin tarpeeksi järkevä jatkaakseni hatun nappaamista -
mutta en kiinnittääkseni sitä tukevasti -
tai heittääkseni sitä pois.
Siispä koko biisin ajan -
hattu päätyi päähäni eri tavoin, etu- ja takaperin.
Se lenteli ja pyöriskeli, mutta esiinnyimme hienosti.
Taidamme olla edelleen ainoa tuntematon bändi,
joka soitti Rock and Roll Hall of Famessa.
Kuulin eräänä päivänä:
"Charlie jättää kaikki bändinsä. Hän aikoo soittaa vain yhdessä."
Ajattelin: "Hullua."
COUNTING CROWSIN KITARISTI
Miksi hän tekisi niin?
Menin katsomaan heitä Paradise Loungeen.
Kun kuulin biisit ja Adamin ja näin hänen esiintyvän, ajattelin:
"Charlie, jos tarvitsette joskus taas kitaristia,
tahtoisin soittaa kanssanne."
Vein levyn kotiin viikonloppuna. Soitin sitä vanhempieni luona.
Äitini huusi keittiöstä: "Jätkähän on oikea ulisija."
Siten se alkoi.
Nyt pyörii! Master T on täällä Counting Crowsin kanssa.
Moi. -Hei.
Esittäytykääpä kansalle.
Olen Charlie. Hei, kansa. -Olen Adam.
Iltaa, kansa. Tässä on Dan. -Hauska tutustua.
Kauanko olet pitänyt rastoja? -Noin vuoden.
Niinkö? -Joo.
Freesi tyyli.
Minulle on aina ollut vaikeaa katsoa peiliin.
En ole tunnistanut itseäni.
Joskus se häiritsi enemmänkin. Se vain näytti väärältä.
En tuntenut itseäni. Näin muuta kuin itseni.
Näky ei tuntunut vastaavan sitä, mitä tunsin nähdessäni kasvoni.
Ei vain tuntunut.
Kun laitoin rastat, sitten tuntui.
Se oli kuin ensimmäinen kerta, jona tunsin itseni.
Sen jälkeen vietin -
27 tai 28 vuotta eläen siten.
Sitten...
Taisin oppia olemaan minä.
Mitä? Se vaikutti jotenkin...
Se vaikutti minusta hullulta.
Miksi tehdä jotakin sellaista?
Kuitenkin, hittolainen,
siitä tuli iso osa hänen persoonaansa -
ja hän näytti silloin mahtavalta.
Se oli silti shokki. "Oletko tosissasi?
Tähänkö tämä menee? Okei."
Ostin yhden hänen rastoistaan eBaystä.
Istutin sen ja toivon, että siitä kasvaa toinen Adam Duritz.
Olen tuntenut hänet kauan.
Tapasimme 20 vuotta sitten Washington Square Parkissa.
Luulin häntä Ani DiFrancoksi ja aloin iskeä häntä.
KOOMIKKO
Miksi pyysitte minua?
Vitsailen vain bändistä koko ajan. Sitäkö haluatte?
Kun Counting Crows ilmestyi, olin kirjoittaja MTV:llä.
Työskentelin 1515 Broadwayssä.
MTV oli merkittävä. Menestyäkseen oli päästävä sinne.
MTV kertoi, mikä on siistiä ja kuka olet.
Ehkä omaksi suunnaksi valikoitui Yo! MTV Raps,
Headbangers Ball tai 120 Minutes.
120 Minutes oli indie-ohjelma,
jota näytettiin sunnuntaisin kello 0.00-2.00.
Geffen sai puhelun MTV:ltä: "Missä Counting Crowsin video on?"
Geffen kysyi: "Minkä biisin?"
MTV:n väki kysyi: "Mikä sinua risoo?
Miten niin, mikä biisi? Levy on sinun. Se hitti, 'Mr. Jones'."
"Ai, selvä. Teemme sen."
Managerini saivat neronleimauksen.
Mitään ei julkaista joulun ja uuden vuoden välissä.
Sillä viikolla ei seurata listoja.
Biisejä ja levyjä ei julkaista, koska ei päästäisi listoille.
He älysivät, että kukaan ei anna mitään MTV:lle sillä viikolla.
Jos toimitamme sillä viikolla,
pääsemme varmasti 120 Minutes -ohjelmaan.
Olen Charlie. -Olen Matt.
Olen Adam. -Me olemme...
Counting Crows. -Niin.
MTV oli TV:ssä, ja kuulin alkuriffin.
Mietin: "Se on Adam. Hän esiintyy."
90-luvun alun rock-tähdet opettivat minulle,
mitä rock-tähteys on ja miltä se tuntuu.
Heidän mukaansa se oli karmeaa.
Trent Reznor piti mikkiä kaksin käsin.
"Rock-tähteyteni painaa pääni alas." Se oli Trent Reznorin näkemys.
"Mr. Jones" puolestaan menee näin.
Hän ymmärtää, että hänen haluamansa asia -
todennäköisesti tuhoaa hänet.
Biisin synkkyys on heti selvä.
Eloisuus ainoastaan synkentää esitystä.
"Mr. Jones" puhuu unelmasta olla rock-tähti.
Se kertoo myös, kuinka unelma ei olekaan sitä, mitä luulisi.
Hän sanoo: "Kaikki rakastavat minua. En jää ikinä yksin."
Se on tarkoituksella väärin. Kyse ei ole vain unelmasta.
Kyse on myös tyhjyydestä, joka seuraa.
Unelma on silti todellinen.
Se on upea, mutta mikään ei ratko kaikkea.
Rock-tähteys ei ratkaise kaikkea. Omat sotkut on siivottava itse.
Onnekasta oli se, että sinä syksynä -
soitimme Irving Plazassa Crackerin lämppäreinä.
Keikkamme oli mahtava.
Meidät työnnettiin takaisin lavalle encorea varten.
Sellaista ei tapahdu lämppäreille.
Yleisössä oli silloin Marci Klein, Calvin Kleinin tytär,
joka hoiti Saturday Night Liven buukkausta.
Meitä pyydettiin ohjelmaan sen jälkeen.
He sanoivat: "Ensin 'Mr. Jones' ja sitten vaikka 'Round Here',
mutta molempia pitää lyhentää."
Ohjelmassa tulee kaksi biisiä.
Yleisön kannalta niiden välinen ero on valtava.
Tahdoin esittää "Round Here" -biisin kokonaisuudessaan.
Mietin, että se määrittäisi meidät.
"Mr. Jones" on hieno biisi.
Se vain muistuttaa muita biisejä.
"Round Here" on aivan omanlaisensa.
He olivat eri mieltä. He halusivat hitin.
Viimein ohjelmasta suostuttiin.
KIERTUEPÄIVÄKIRJA
Saimme esittää "Round Here" ja "Mr. Jones",
molemmat kokonaisuudessaan.
Harjoittelimme ja jäimme hengaamaan.
Talosta ei lähdetä välissä. Olin täpinöissäni.
En voinut rentoutua tai katsoa ketään silmiin.
Olimme ensikertaa TV:ssä.
Kaikki vaikuttivat olevan valtavia julkimoita.
Kun saavuimme, he sanoivat: "Ai niin.
Pitääkin kertoa aikataulun takia, että ajattelimme tämän uusiksi.
Soittakaa 'Mr. Jones' ensin. 'Round Here' tulee toisena.
Teidän täytynee lyhentää molempia minuuttiin tai puoleentoista.
Kaikki sopimamme unohdettiin.
Sanoin: "Ei. Sovimme tästä. Te lupasitte."
He sanoivat: "Emme voi mitään. Tällaista se on TV:ssä."
Sanoin: "Ei."
Adam sanoi vain, että emme tee sitä.
Hän uhkasi, että häivymme.
Se vaatii paljon.
Kuka vain lähes kuolisi päästääkseen Saturday Night Liveen.
Se oli elämiemme isoin hetki.
Meidän oli tehtävä se oikein, muuten en haluaisi.
Kukaan tuskin piti järkevänä tapella asiasta.
Tuen Adamia tässä. En syytä häntä.
Vuosien mittaan hänen tekonsa ovat silti suututtaneet monia.
Hän johtaa bändiä ja tekee päätökset.
Hän ei kysele muilta. Se on hänen asiansa.
Yksi syy jatkuvuuteemme on se, että hyväksymme sen. Se sopii.
Joskus se ei sovi. Yleensä sopii.
Naiset ja herrat, Counting Crows.
On helppoa herpaantua. Homma voi tyssätä yllättäen.
Se tallentuisi ja sitä voisi toistaa uudestaan ja uudestaan.
Tiesimme sen.
Emme ehkä puhuneet. Tiesimme vain.
Pystyin ainoastaan ajattelemaan: "Teen vain juttuni tosi hyvin.
Kameroilla ei ole väliä."
Adam tietysti säkenöi.
Jos hänet laittaa kameran eteen, hän herää henkiin.
Biisissä on draamaa. Kun esitimme sitä,
olin kuin kadoksissa. Se yltyi valtavaan huipentumaan.
Se oli kuin raketti. Eräässä kohdassa hän kohotti sen uudelle tasolle.
Huusin hänelle lavalla tyyliin: "Hyvä, noin!"
Minusta annoimme parhaamme ja vieläpä suorana.
Minusta soitimme hiton mahtavan version biisistä.
Marci Klein ja Gary olivat aitiossa, kun esitimme sen.
Marci sanoi: "Tuo bändisi..." Gary sanoi: "Niin?"
Marci sanoi: "He ovat upeita." Gary sanoi: "Niin."
"Kaverisi Adam..." "Niin?"
"Hän on persläpi."
Emme olleet toiste Saturday Night Livessa.
Emme koskaan, mutta se toi meille menestyksen.
SEURAAVA PYSÄKKI
Tässä on debyyttilevy August and Everything After.
Jos ette jo omista tätä levyä, sanonpa vain,
että teissä on jotakin vialla.
Ohjelman jälkeisinä kahtena viikkona -
soitimme ensimmäiset omat keikkamme.
Ne viikot olivat paras kiertue koskaan,
koska saimme tehdä lavalla mitä vain.
Koko se kausi tuntui epätodelliselta.
Olimme pakussa Sacramentossa kuuntelemassa radiota.
Sitten kuulimme sieltä itsemme. Sekosimme siitä.
Puskimme eteenpäin.
Bändin kasvu oli hienoa aikaa elämissämme.
Se aika oli mieletöntä, epävakaata ja jännittävää.
Lavan jakaminen Adamin kanssa on riemastuttavaa,
koska en ikinä pääsisi lähellekään -
soittamista jonkun samanlaisen kanssa.
Joissakin on ainesta, joissakin ei. Adamissa oli.
Kasvoimme kasvamistaan ja pääsimme The Stonesin lämppäreiksi.
Tuskin unelmoidaan vain lämppärinä olosta.
Unelma on olla muusikko, lauluntekijä tai sellaista.
Sanon silti, että se, mitä Mick Jagger teki 20-vuotiaana -
sai minut haluamaan nousta pianon takaa -
ja seisomaan itse laulajana.
August and Everything After julkaistiin 1993. Olin 17-vuotias.
Tuttuja bändejä oli vain Nirvana, Pearl Jam ja Sound. Grungea, siis.
Crowsissa oli eksoottinen, aavikkomainen -
ja avarien tasankojen vapauden tuntu,
joka sai 17-vuotiaan ajattelemaan:
"Kuinka pääsen tuohon olotilaan?"
Tuskin ymmärsimme paljoakaan siitä,
millaista kärsimystä Adamin elämä päivittäin oli.
Minusta se vain kuulosti vapaan sielun lennolta.
August and Everything After -levyn kansi näkyy mielessäni selkeänä.
Se oli osa vaihtoehtorockin maisemaa.
Se tuntui heti tärkeältä ja suurelta.
Synkät, kirjallisuudesta pitävät ja päiväkirjaa kirjoittavat teinit -
löysivät siitä juttunsa.
KIERTUEPÄIVÄKIRJA
Pääsimme Eurooppaan. Rolling Stone oli päättänyt -
laittaa meidät kanteen. Olin epävarma siitäkin.
Totta kai on päästävä sen lehden kanteen,
mutta mietin väkisinkin, miten elämäni muuttuisi sen jälkeen.
Olin hyvin ujo.
Minut lähetettiin Pariisiin -
tekemään etusivun juttua heistä, kun menestys kasvoi.
KIRJOITTAJA
Taisin itse ihastua levyyn yölennolla Pariisiin.
En saanut unta ja kuuntelin levyä toistolla.
Silloin se vaikutti minut.
Olin harvinainen rock-kriitikko, joka rakasti Counting Crowsia -
ja rakastan edelleen.
Se on vaikea kuvailla nykyihmiselle. Silloin lehtikojuja oli kaikkialla -
ja Rolling Stone oli etusijalla. Lehteä oli kokonainen hylly.
Oman naamansa näki joka kadulla, lentokentällä ja bussiasemalla.
Se oli kaikkialla. Anonymiteetti oli aivan hiton mennyttä.
Mietin väkisinkin aitoja seurauksia,
joita suostuminen toisi, vaikka kieltäytyä ei voi.
Pariisin kuvaukset olivat täysin hyödyttömät.
Näytin mököttävältä aasilta.
Kaikki bändissä olivat vihaisia toisilleen. Satoi vettä.
Sää oli aivan hanurista. Mikään ei onnistunut.
Se oli karseaa. Ne olivat mustavalkoisia, ja me...
Kyse on rockista, hitto vie.
Teoriassa mustavalkoiset mökötyskuvat ovat sitä, mitä halutaan.
Olemmehan synkeää ja surkeaa väkeä.
Se meni överiksi. Ne olivat käyttökelvottomia.
Ne ovat kuin surullinen vitsi. Näytämme parodiabändiltä.
Muistan meillä olleen mahtava päivä. Kävelimme ympäri Pariisia.
Palattuamme hotellille istuimme aulassa.
Adam taisi saada puhelun silloin.
Vastaanoton nainen kysyi: "Onko Adam Duritz täällä?
Vastaisitko puhelimeen?"
Siellä oli Gary Gersh.
Hän oli Capitolin johtaja.
Hän lähti ennen kuin levymme oli miksattu,
mutta olin silti hänelle kuin pikkuveli.
Hänen toinen pikkuveljensä oli Kurt Cobain.
UUTISET
Tässä Kurt Loder ja MTV News. Nirvanan johtaja Kurt Cobain -
erinomainen laulaja, lauluntekijä ja kitaristi -
löytyi kuolleena Seattlesta perjantaiaamuna.
Syy on kuulemma itsemurha.
SEATTLE, WASHINGTON - 8.4.1994
Se oli hänelle merkittävä ja kauhea hetki enemmän kuin meille muille,
koska hän tunsi Kurtin.
Minä olin vain fani. Olin läsnä, mutta emme tunteneet.
Hän oli murheissaan Kurt Cobainin kuoltua.
Se taisi saada hänet tolaltaan.
Meillä oli samoja haasteita, mutta en pärjännyt hyvin.
Siksi moni asia oli niin pelottava.
Kukaan muu ei tiennyt, mutta minä tiesin,
että mielisairauteni oli vakava. Se oli iso ongelma.
Minulla oli monenlaisia lääkityksiä. En uskonut olevani bipolaarinen,
mutta siten minua hoidettiin. Se pelotti.
Adamilla ei ollut päihdeongelmia.
Hän ei juonut paljoa eikä käyttänyt huumeita.
Olin vain huolissani, että hän lopettaa.
Adam yritti hillitä innostusta, joka meitä ympäröi.
Sitä ei voinut estää.
Ensimmäinen levy oli jymymenestys.
Ei sitä voi estää, jos se uppoaa ihmisiin kuin häkä,
mutta Adam halusi jarruttaa kaikkea.
Menestys on saavutettu.
Arveletteko saavanne ajan,
jota tarvitsette oman rytmin löytämiseen?
Oletteko kärsivällisiä itsenne kanssa?
Emme. -Ettekö?
Minusta on jo liian myöhäistä.
Tahtiko on kiihtynyt?
Joo, tahti on näinä päivinä turhan kiivas -
minulle.
Pystyttekö pitämään taukoa, kun palaatte Amerikkaan?
Emme. -Ette.
Palattuamme Euroopasta laskeuduimme New Orleansiin.
Menin festivaalille, ja ihmislauma saartoi minut siellä.
En tajunnut, mitä tapahtuu, mutta yllättäen -
valtava väkijoukko saartoi minut.
Olin ollut ulkomailla.
En tajunnut, että oli saavutettu sellainen merkkipaalu -
tai jotakin sinnepäin.
Se oli maanista.
Sinä kesänä outoa oli,
että siirryimme indierock-konserteista -
maanisiin keikkoihin,
joilla haluttiin vain kuulla "Mr. Jones".
Tämä taisi tapahtua Greek Theaterilla.
Hän sanoi: "Tule lavalle kanssani."
LAVA
Kävelimme esiin ja valot sammuivat.
Se ääni...
Olen näytellyt lavalla koko aikuisiän mutta en niin monelle.
En ole kohdannut sellaista tunnetta. Tuntui kuin aalto pyyhkäisisi päin.
En osaa kuvailla sitä. Olin hukkua ääneen.
Odotuksen tunne tavallaan hyökkäsi päin.
Ajattelin: "Ai. Tämän takia hänellä on vaikeaa."
Aloin kuunnella August and Everything Afteriä.
GOLDEN STATE WARRIORSIN PÄÄVALMENTAJA
Kun kuulin sen, siitä tuli heti suosikkilevyni.
Asuin lahden alueella, joten meistä tuli aika läheiset ystävät.
Mielestäni minulla ja Adamilla on samanlaiset luonteet.
Olemme hiljaisempia ja ujompia,
mutta teemme asioita,
joissa esiinnymme tuhansille ihmisille.
On outoa ja vaatii totuttelua tulla ihmisten tunnistamaksi.
Yhtäältä se on uskomattoman imartelevaa.
Toisaalta nauttisi yksityisyydestään ja se vaivaannuttaa.
Kun joutuu sulattelemaan sitä samalla kun paisuu lisää -
ja tunnettuus kasvaa, se on outo tunne.
Johdin Chainsaw Kittensiä.
Tunsin hänet, koska se oli silloin väistämätöntä.
Sain todella nähdä,
kuinka liiallista huomiota he saivat, jos niin voi sanoa.
Saatoimme vain kävellä,
kun joku tuntematon lähestyi sanoakseen: "Olet se tyyppi!"
Eivätkä he tienneet bändin nimeä,
saati kuka Adam on, mutta hän oli niille ihmisille -
TV:stä tuttu tyyppi.
Parin korttelin päässä hotellistamme oli leffateatteri.
Istuin katsomaan. Siellä ei ollut ketään.
Sitten takana aukesi ovi.
Joku käveli luokseni, istui viereeni ja kysyi:
"Oletko se Counting Crowsin tyyppi?"
Sanoin: "Joo."
Hän kysyi: "Haittaako, jos istun tähän?"
Sanoin: "Kuule, yritän vain viettää vapaata iltapäivää."
"Okei, kamu." Hän nousi ja lähti pois.
Puolisen tuntia kului ja ovi aukesi taas.
Joku käveli käytävällä. Mietin: "Hitto, enkö saa rauhaa?"
Se ei ollut hän. Se oli vain lipputiskin tyyppi.
Hän sanoi: "En tiedä miksi, mutta aulassa on henkilö,
joka on soitellut puheluja jo puoli tuntia -
kertoakseen tutuilleen, että olet täällä.
Ulkona on jo suunnilleen 200 ihmistä."
Sanoin: "Vittu sentään."
Hän sanoi: "Jos halua livahtaa ulos, alhaalla on uloskäynti."
Menin sinne, hiivin kujalle ja aloin kävellä kadulla.
Sitten kuulin tyypin huutavan. Minun oli juostava.
Valtava ihmislauma jahtasi minua hotellillemme.
Se sai minut tolaltani. Tuntui kuin olisin herännyt Marsista.
Painovoima vaatii totuttelua.
Kuulin Adamin valittavan siitä. Mietin: "Mitä? Menestyt.
Mikä mättää?" Sitten tapasin hänet lounaalla.
Istuimme pöydässä parin muun kaverin kanssa,
kun eräs 16-vuotias tyttö käveli siihen ja kysyi:
"Anteeksi, saisinko nimmarin?"
Adam kurkotti tytön ojentamaa asiaa,
mutta yllättäen tytön äiti hyppäsi esiin -
yhden puskan takaa ja tyrkkäsi lapsensa sivuun.
"Luoja, olen iso fani! Saanko kuvan kanssasi?"
Mietin: "Ei hitto." Silloin tajusin,
että meneillä oli paljon enemmän kuin kuvittelin.
Alkuaikoina Adam oli rastoineen hyvin tunnistettava.
"Mr. Jones" -video teki hänestä sellaisen -
superkuuluisan henkilön.
Hänet tunnistettiin kaikkialla.
Kokemuksemme taisi olla täysin erilainen.
Olen Little League -valmentaja ja tyyppi bändissä.
En ollut... En yhäkään ole kuuluisa. Kuulun vain kuuluisaan bändiin.
Oli kamppailua kuuluisuuden kanssa.
Olimme tien päällä kolme vuotta.
Lähdimme nollasta suoraan kolmeen vuoteen,
mikä oli hyvä liike kannaltamme.
Adam oli määrätietoinen siitä, että emme olisi vain radiobändi.
Olisimme bändi, jota voi nähdä livenä.
Kolmen vuoden jatkuva keikkailu kuitenkin jättää jälkensä tajuntaan.
Matkustaminen sekoittaa todellisuuden rajoja.
Kaikki dissosioivat vähän tien päällä.
Ei tiedetä, missä ollaan ja minä päivänä.
Joka aamu herää eri sängyssä ja kuin eri planeetalla.
Kaikki muistot ovat irrallisia. Kuukauden vanha asia -
saattoi tuntua pari päivää vanhalta.
Pari päivää vanha asia saattoi tuntua viikkoja vanhalta.
Siinä menee aivan sekaisin.
Elämässä ei ole mitään pysyvää paitsi keikat.
On rankkaa olla tien päällä.
Oli aikakausi, jolloin ihmiset halusivat kuulla vain hittejä.
He eivät olleet musiikin faneja.
He haluavat vain kuulla radionsa konsertissa.
Konserttiin mennessä haluaa kuulla biisin -
kuten sen kuulee mielessään.
Bändiltä halutaan kuulla hittejä -
juuri sellaisina kuin ne ovat ja kuten niistä itse pitää.
Adam Duritz ei harrasta sellaista.
Hän ivasi minua. "Pantera Sarah" alkoi solvauksena.
ENTINEN KLUBIPROMOOTTORI
Hän ivasi metallimakuani.
En muista. Luulin antaneeni sen nimen hänelle.
Adam kysyi: "Ai Pantera?" Sanoin: "Joo, pidän siitä."
Hän kysyi: "Hevimetallistako?"
Sanoin: "Ainakin he vetävät hitonmoisen keikan.
Samaa ei voi sanoa sinusta."
En tiennyt tuota. En muista sitä.
"Näin teidät Milwaukeessa. Häivyin neljän biisin jälkeen."
Sanoin sen heti, kun tapasin Adamin. Hän kysyi: "Mitä?"
Sanoin: "Eagles Ballroom. Olitte syvältä.
Lähdin tyttöystäväni kanssa."
Adam sanoi: "Muistan sen keikan."
Se oli kesänä, jona...
Siihen aikaan nousin lavalle joka ilta vihaisena.
Yleisöt olivat kauheita lämppäreillemme.
Yleisö oli hiton kamalaa.
He halusivat vain meidät ja "Mr. Jonesin".
He buuasivat muita bändejä.
Osa heistä oli kavereitani.
Osa heistä oli idoleitani, kuten Alex.
Hän järjesti Alex Chiltonin lämppäriksi.
Hän oli tuntematon.
Milwaukeen yleisöt eivät ole kovin armeliaita.
Adam saapui lavalle vihaisena.
Hänen kaverinsa buuattiin lavalta. Se suututti Adamia.
Katsoin tyttöystävääni, kun Adam oli laulanut pari biisiä vihaisena.
En halunnut sen pilaavaan rakkauttani -
Counting Crowsin musiikkiin, joten lähdimme.
Kokemus siitä kesäkiertueesta todella heikensi halua esiintyä.
Tavallaan romahdin vähän.
Meidän piti perua pari keikkaa kiertueen loppupäästä.
Hän oli herkkä. Hän ei ollut lainkaan valmis tapahtuneeseen.
KIERTUEMANAGERI
Vastassa oli paljon suurta kiitosta ja merkittävää kaltoinkohtelua.
En tiedä, kestäisikö kukaan ihminen sellaista.
Vastareaktio oli todellinen.
Hassua on, että ensimmäiset -
viitisen kuukautta arvostelut olivat upeita.
Kaikki sanoivat: "Löysin bändin, ja se on mahtava."
Suunta muuttui nopeasti.
Bändi ei ollut erityisen pidetty San Franciscossa.
Se on hyvin ailahteleva paikka.
Koko alue haluaa olla siisti.
Silloin se tarkoitti saundia kuten Stoogesilla -
tai Butthole Surfersilla tai jotakin sellaista.
Jos mikään haiskahti yhtään kaupalliselta -
tai jos laulettiin nuotilleen, se ei ollut siistiä.
Kun Counting Crows sai suurta menestystä,
se torjuttiin San Franciscossa.
Tyyppi käveli sanomaan minulle: "Olettepa onnekkaita."
Kiitin häntä. Hän sanoi: "Ei.
Teillä on onnea, koska olette surkeita,
mutta menestytte, vaikka paremmat bändit eivät saa huomiota.
Tuleeko outo olo, kun on paska mutta silti näin kuuluisa?"
Mietin vain: "Ei hitto.
Kuka tulee sanomaan noin täysin tuntemattomalle?"
Solvausta on edessä.
Minua heiteltiin ennen kivillä pukeutumistyylini vuoksi.
Minua on käsketty eroamaan. Saan sähköposteja ja mietin:
"Kuinka hän sai osoitteeni?" Se on osa tätä.
On jotenkin totuttava ja hyväksyttävä,
että saa kritiikkiä omasta elämästään.
Meillä on talo North Berkeleyssa.
Kadullamme vaikutti olevan bileet jokaisena iltana.
Se oli kuin jokin menomesta.
Sitten tajusin, että kadulla ei ollutkaan isoja juhlia.
Nuoret telttailivat pihallamme.
He vain muuttivat pihallemme ja asuivat siinä,
jotta näkisivät meidät ikkunoista. He osoittelivat meitä.
Aloin saada paniikkikohtauksia:
"En voi tehdä täällä mitään. En tiedä, minne mennä.
Meninpä minne vain, tulee ongelmia."
Jos ihmiset lähestyvät siten, siinä alkaa olla vetäytyä.
Olin vähällä linnoittautua taloon.
Eräänä päivänä sain puhelun. Sal Jenco -
ja Johnny Depp soittivat The Viper Roomista.
THE VIPER ROOMIN OMISTAJAT
He kysyivät, miten menee. Sanoin, että ihan hyvin.
He kysyivät, mikä on vialla. Se oli kai aika selvää.
Kerroin heille. He sanoivat: "Odota."
He mutisivat toisilleen ja jouduin odottamaan.
He sanoivat: "Saimme sinulle huoneen The Bel Age -hotellista.
Se on Viperin takana.
Saimme sinulle paikan kello seitsemän lennolle -
Oaklandista Burbankiin. Pidämme tänään bileet.
Kate Moss täyttää 21 vuotta.
Tule tänne. Sinun on päästävä pois sieltä.
Sinun on lähdettävä heti."
Siispä lähdin.
Ensimmäinen ilta Kate Mossin bileissä...
Hän oli supermallijuttunsa huipulla. Kaikki olivat yhdessä huoneessa.
Se oli outo näky, kuin kävelisi taidemuseossa -
ja vastaan tulisi American Gothic, mutta kun nousee portaat -
vastassa on Georgia O'Keeffen todella kuuluisa Clouds.
Se on aivan siinä edessä.
Saavuin yllättäen bileisiin, kun kotona oli ollut kauhea viikko,
ja paikalla oli Elle Macpherson ja kaikki kuuluisat mallit,
joita ikinä vain voi.
William Burroughs oli myös tavattavissa,
samoin Tom Petty ja Billy Gibbons.
He olivat kaikki pienessä huoneessa Johnnyn ja Salin klubissa.
LA oli kuin turvapaikka.
Se tuntui minusta taikuudelta silloin.
Koko kaupunki oli täynnä uneksijoita.
Unelmia oli pinnallisia, syvällisiä, taiteellisia ja epätaiteellisia.
He eivät halunneet sitä, mitä muut. Heillä oli toisenlaiset tavoitteet,
kuten tanssija, veistäjä, maalari, malli,
näyttelijä, kirjailija, ohjaaja ja muusikko.
Christina Applegate osti minulle Nikonin jouluksi.
Vuosi taisi olla -93 tai -94.
Otin sitten kuvia.
The Viper Room kielsi kamerat. Ei ollut nettiä eikä kännyköitä.
THE VIPER ROOMIN EX-MANAGERI
Koska olin manageri, sain viedä Nikonini baariin,
joten minulla on kasa kuvia.
Minulla oli aina pieni Olympus Stylus -kamera,
joka mahtui takataskuuni.
VALOKUVAAJA
En pitänyt sitä minään loistoideana.
Tiesin vain, että kaverini olivat pirun siistejä.
En tahtonut unohtaa sitä.
Olin Instagram ennen Instagramia,
koska otin kuvia ja kävin valokuvaliikkeessä Sunsetilla.
Suorastaan elätin heidät.
Otin printeistä yleensä tuplia tai triploja,
koska annoin usein ihmisille kopioita kuvista, joissa he olivat.
Laitoin niitä valokuva-albumiin ja toin ne seuraavaan iltaan,
jota mainostin. Ne kiersivät klubilla.
Olin ainoa... No, toisinaan annoin Randallin ottaa kuvia,
koska tiesin, että hän ei myy niitä iltapäivälehtiin.
Kun kuljin Adamin kanssa,
olin ainoa kamera paikalla. Jos en ottanut kuvaa,
se jäi vain muistoihin.
Mielestäni se teki hetkistä erityisiä.
Sanon aina, että ne olivat viimeiset hyvät ajat,
koska oli kaunista -
voida piiloutua.
Asuin yhdessä Christina Applegaten taloista.
Hän aikoi vuokrata yhden muista taloista.
Sanoin Adamille:
"Christinalla on talo vuokrattavaksi."
Kun ajoimme Laurel Canyonissa, muistan sanoneeni:
"Muista tämä reitti, koska se on kotimatkasi tästä eteenpäin."
Sitten hän olikin jo muuttanut kiellettyyn LA:han,
josta kaikki paha on peräisin. Sieltä kaikki pätäkkä tulee.
Lahden ja etenkin Berkeleyn alueella kasvaneet ovat kuulleet,
että LA on kaiken paskan lähde.
Tietysti siten ajattelevat eivät ole käyneetkään LA:ssa.
Tunsin LA:ssa vain Randallin ja The Viperin Roomin työntekijöitä.
Tiesin Salin. Olin tavannut Johnnyn,
Shannonin ja työntekijöitä. En tuntenut muita.
Siksi hengasin siellä.
Moni olisi kanssani eri mieltä,
mutta se oli kuin Cheers.
Paikassa oli pienen baarin tuntua, koska oli isojakin keikkoja.
Kävi siellä Smashing Pumpkins, Oasis ja muita,
mutta lähes joka illan asiakkaat olivat kuin perhettä.
Ihmisillä oli kuin turvaverkosto,
jos he hengasivat siellä. Se päti myös Adamiin.
Shannon sanoi: "Pitää mennä vessaan. Osaatko hoitaa kassaa?"
Sanoin osaavani. Hän kysyi: "Teetkö sen?"
Olin baarimestarina ja kassalla. Tein sitä päivittäin.
Se oli ainoa rento paikkani.
Opetin häntä baarimestariksi. Hän oli todella hyvä ja sanoi:
"Tipit eivät ole minulla, vaan hänelle."
Hän tapasi tyttöjä ja muita. Minä sain bilettää kaverieni kanssa -
ja tienasin rahaa. Luulen,
että siten hän sai jutella muille ilman, että he miettivät:
"Counting Crowsin tyyppi lähestyy minua."
Hän voi kysyä: "Mitä juot?
Rommikola? Selvä. Kahdeksan dollaria."
Hän sai puhua ihmisille vapaana itsestään.
Muistan jonkun sanoneen:
"Tuo tyyppi näyttää ihan Counting Crowsin tyypiltä."
Ihmiset eivät ajatelleet,
että Rolling Stonen kansipoika tarjoilisi heidän Amstel Lightinsa.
Pidimme paljon vapaata.
Muistan soittaneeni Adamille San Franciscosta sanoen:
"Kokoonnutaanko tekemään biisejä? Voisimme tehdä niitä."
Hän sanoi: "En ole nyt bändissä."
Tiesimme vain hänen kamppailevan asioiden kanssa.
Mietimme, tuleekohan meiltä toista levyä.
Näytti siltä, että hän oli valmis lopettamaan.
Ajattelin jatkuvasti:
"Onko parempi päästä tähän saakka ja lopettaa tähän -
vai olisiko ollut parempi olla pääsemättä,
jotta ei tietäisi, miltä se tuntuu?"
En tiedä, onko tämä totta,
mutta luin Adamin menneen töihin baariin -
ensimmäisen levyn jälkeen.
Olen aina uskonut siihen omalla tavallani.
Kaiken tekemämme jälkeen, yritän aina pyrkiä sellaiseen.
Näen, että hän koettaa jotenkin pitää jalat maassa.
Luulen sen vihjaavan,
että on tehtävä tavallisen ihmisen asioita,
jotta voi laulaa muiden kokemuksista.
Se inspiroi minua. Onko se totta?
On se. Hän oli baarimestarina The Viper Roomissa.
Ai The Viper Roomissa? Se on vähemmän "jalat maassa" -kokemus -
kuin lentokentän baari Des Moinesissa.
En ollut hyvä...
En yhäkään ole hyvä aloittamaan keskusteluja.
LA:ssa se ei haitannut. Ihmiset tulivat puhumaan minulle.
Kaikki eivät olleet vain faneja.
He käyttäytyivät normaalisti, koska kaikki olivat kuuluisia.
Mitä sitten, että olin kuuluisa?
Mitä väliä, kun Jack Nicholson oli myös paikalla?
Eräänä iltana söin meksikolaista Allen Ginsbergin kanssa.
Katsoimme yhdessä Adam Antia.
Mitä muuta elämältä voi haluta?
Tarvitsin vähän aikaa toipua, mutta sen jälkeen -
se oli maagista.
Se avasi maailman, josta kirjoittaa.
Se oli hiton kiehtovaa.
En malttanut odottaa levyn tekoa.
Elin sinä vuonna täysin eri tavalla. Olin tien päällä.
Olin kiertänyt maailmalla.
Olin rock-tähti, ja sitten muutin Hollywoodin.
Tapasin todella hienoja ihmisiä.
Tahdoin kirjoittaa siitä. Ajattelin:
"Teen parhaimman rock-levyn koskaan, hitto vie."
En osaa kuvitella sitä painetta, että on tuntematon -
ja seuraavaksi myykin seitsemän miljoonaa kappaletta -
debyyttilevyään tuosta vain. Ei sellaista voi ennustaa.
Sitten se onnistuu ja muut sanovat: "Tee se taas."
Sillä kertaa otimme 1930-luvun edvardiaanisen kartanon,
joka sijaitsi Griffith Parkin kukkuloilla.
Mikä muuttuu, kun muutatte tänne? Onko saundi vain erilainen?
Voimme kokoontua huoneeseen. Täällä kaikuu.
Luulemme tilan eloisuuden auttavan. En ole varma, auttaako se.
Saundi on kuitenkin ainutlaatuien, oli hyvä tai huono.
Se on uniikki. -Aivan.
Sisäänkäynti oli valtava, kun käveli peremmälle.
Klassinen ja iso portaikko johti suoraan ylös.
Oikealla olevasta olohuoneesta, jossa bändi soitti,
tuli musiikkihuone.
Menin ostamaan kaiken:
mikkikaapelit, mikit, nauhoituslaitteet -
ja kuulokejärjestelmät. Tavaraa oli hullut määrät.
Tässä on kaverini Jane Pratt.
Hän oli toimittaja Sassy-lehdessä, koska hän on itsekin "sisupussi".
Olin Sassy- ja Jane-lehden välillä.
LEHTIEN PERUSTAJA/TOIMITTAJA
Tein monenlaista TV-juttua.
Tämä oli Jim Morrisonin piano. -Eihän?
Jep. Vuokraisäntäni jätti sen taloon.
Oikeastaan tiesin bändin siitä, että kävin Adamin luona myöhään,
kun hän ei saanut unta. Joimme oluita ja katsoimme TV:tä.
Kuulostaa paskalta. Se on tarkoitus, ja niin se tekee.
Oikein hyvä. -Jep.
Aloimme harkita tuottajia.
Minulla oli ajatus erilaisesta tunnelmasta -
ja mieleeni tuli heti Gil Norton.
Käsitelläänkö vielä kertosäettä vai pidetäänkö tuollaisena?
Hän työskenteli Pixiesin kanssa Doolittle-levyssä,
mikä on uskomaton.
Se oli tarkoituksellisesti enemmän rock-tyyliä.
Levy-yhtiöllä kaikki paitsi Tony Berg -
taisivat haluta toisen August and Everything Afterin.
Menimme ihan eri suuntaan.
En tahdo tehdä toista August and Everything Afteriä.
Tony?
Adam taitaa nähdä levyn teon itseilmaisunsa keinona.
GEFFEN RECORDSIN EX-A&R-JOHTAJA
Se on usein jotain, mitä hän ei pysty artikuloimaan.
Se tulee fiilispohjalta.
Siten sen kuuluukin olla. Se on koko hiton idea.
Kun urku alkaa, liity siihen.
Soolonako? -Joo. Kun urku alkaa, liity siihen.
Katsotaan vain, kumpi voittaa.
Adam halusi toisen levyn olevan vähän raskaampi.
Hän halusi soolokitaristin,
koska yksin olo ilman vastakaikua oli kai -
hänenlaiselleen laulajalle turhan paljon.
Se toi liikaa huomiota. Hän sai kaiken.
On hyvä olla kakkosmies.
Asuin pohjoisemmassa high school -kaverini kanssa.
Katselin vain OJ:n oikeudenkäyntiä, ja se tyyppi kyseli lakkaamatta.
Kiertueella oli mennyt kolme vuotta, ja mietin: "On päästävä täältä."
Adam sanoi: "Tule tänne."
Onko Dave täällä? -Joo.
Dave on täällä. Entä Dan? -Joo.
Charlie? -Kaikki ovat täällä.
Joo. -Matt?
Joo. -Hae basso.
Missä Charlie on?
Hei! -Aloitetaan.
Olin ensikertaa studiossa.
Olin tehnyt yhden oton äänityksiä kaverien kanssa.
Olin äänittänyt olohuoneissa.
Olin siis ensikertaa levyttämässä.
Kyseessä oli levy, joka tultaisiin kuulemaan.
Yritin vain pitää itseni kasassa ja selvitä loppuun saakka.
Haista paska, Hollywood!
Dave Brysonin rytmikitara -
on tavallaan debyyttilevyn keskeisin soitin.
Toisella levyllä kuullaan myös Dan ja Immy.
Charlien läsnäolo on jatkuva ja sujuvoittaa kaikkea taidokkaasti.
Yleensä Adam saapuu biisin kanssa ja bändi työstää sitä paljon.
Päivän tai seuraavan päivän lopussa Adam tulee sanomaan meille,
että sietäisimme lopettaa muusikon uramme.
Sitten ahkeroimme taas ja viimein hän rakastaakin meitä.
Meidän pitää voittaa hänen rakkautensa.
Saat potkut.
Sainko? Se siitä sitten. Lähden bändistä.
Jos tapaa aidon taiteilijan,
tapaa jonkun, joka haluaa luoda uutta ja haastaa kuulijaa -
tai ihmisiä, joilla on arvovaltaa.
Mielestäni Adam on hyvä siinä. Hän tekee sen taiteilijan tavoin.
Se ei hierrä. Se on ilmaisuvoimaista.
"Catapult" aloittaa levyn.
Minut singottiin stratosfääriin kuin katapultilla.
Tulin alas rytinällä ja tietämättä, kuinka selviän siitä.
Recovering the Satellites kertoo itsensä korjaamisesta,
kun on pudonnut korkeuksista.
Adam ja minä olemme eläneet...
KIRJOITTAJA
...oudosti risteäviä elämiä. Niiden tuloksena -
puolet Frendeistä seurusteli hänen kanssaan -
ja minä kirjoitin sarjasta kaksi kirjaa -
ja ensimmäisen pääjutun Rolling Stoneen.
Adam on tavallaan komea.
Hän vaikuttaa vähän kuin peikolta mutta osaa tehdä näitä lauluja.
Kai näyttelijättärenä seurustelisin hänen kanssaan.
Kun tapasin Jennifer Anistonin,
kaverini valehtelivat minulle ja hänen kaverinsa hänelle.
He sanoivat, että olimme hulluina toisiimme.
En tiennyt hänestä mitään. Olin kiireinen.
En katsonut TV:tä torstaisin kahdeksalta. Olin lavalla.
Hulluinta on se,
että se oli kuuluisuuden ydintä 90-luvulla.
Koska kirjoitin Frendeistä, kaikki kyselivät minulta -
ensimmäisen kauden aikana, onko Jennifer Aniston sinkku.
He luulivat heillä olevan mahdollisuus.
TV-tähdillä on arvoa. He näkyvät kotona, ja ajatellaan:
"Hän on ihan kuin kaverini."
Kun valmistauduimme levyttämään,
keikkailimme The Viper Roomissa työstäen materiaalia.
Jen tuli kuuntelemaan. Hän on siisti, fiksu, todella hauska ja kaunis.
Olin otettu, ja hän ilmeisesti piti minusta.
Siinä hän sitten seurusteli näyttelijättärien kanssa,
joiden kanssa kaikki rock-kriitikot halusivat seurustella.
Sitten hän siirtyi julkisuuden nykyaikaan sen alkaessa paisua.
Juuri silloin Rolling Stone tavallaan kilpaili -
Us-lehden kanssa pop-julkkispuolella.
Hän suututti kaikki.
Muistan olleeni täällä Jenin ja Adamin kanssa.
Sitten lähdimme. Adam pysäköi Karmann Ghiansa kadulle,
ja väen paljous -
paparazzeineen ja videoineen oli hirvittävä.
Kurt Cobainia ei nähty seurustelemassa -
esimerkiksi Sabrina, teininoidan näyttelijöiden kanssa.
Sitä ei taidettu katsoa hyvällä -
vaihtoehtoisissa trendipiireissä.
Eipä se tosin muille kuulu.
Niinä vuosina, kun vietin paljon aikaa Adamin kanssa,
hän taisi olla todella rakastunut neljä tai viisi kertaa.
Hän rakastui hyvin nopeasti.
NÄYTTELIJÄ
Muistoni Adamista ovat 98 prosenttisesti platonisia,
ehkä 98,6 prosenttisesti.
Hän ei tarvinnut kaikkia niitä tyttöystäviä.
Olisin karsinut heistä pari hyvillä mielin.
Tässä on illan lista.
Kun teimme toista levyä,
Recovering the Satellites, kumppani oli Courtney Cox.
Hän hengasi kanssamme.
Hän oli kiertuebussissamme. Hän lakkasi kynteni.
Häneen on monia viittauksia levyllä. Hän on "Monkey".
Courtney on nainen, joka katsoo sairaalahuoneen poikki -
"A Long December" -biisissä.
Levyllä on vahva yhteys siihen suhteeseen.
Suhde tuskin oli maailman tervein,
koska Adam ei silloin ollut maailman tervein.
Pisin suhteeni taisi olla Courtneyn kanssa.
En tosin tiedä, olimmeko paljoakaan yhdessä sinä aikana.
Olimme hyvin erilaisia ihmisiä.
Meillä oli hetkiä, jotka olivat ihmeellisen hyviä.
Oli myös hetkiä, kun oli todella vaikeaa.
Emme vain olleet samalla aaltopituudella.
Ymmärrän. On vaikeaa vastustaa kuuluisuuden houkutusta,
mutta se voi olla tuhoisa elementti.
Luulen Adamin käsittäneen, että hänestä oli tulla klisee.
Yksityiselämä pidetään yksityisenä.
Julkinen persoona säästetään töihin.
Se auttaa suojelemaan itseä -
asioilta, jotka voivat tuntua hyvin loukkaavilta -
tai henkilökohtaisilta.
VH1 Storytellers oli kuin sisar ja vastine MTV Unplugged -ohjelmalle.
Storytellers erosi siinä, että kertojan -
oli tarkoitus selittää, mistä biisissä on kyse.
Minusta tällaiset biisit voivat olla kuluneita.
Tuntuu, että jokainen ison levyn julkaissut -
kirjoittaa siitä, miten vaikeaa hänellä on.
Minusta on vähän hankalaa saada myötätuntoa sellaisesta,
koska ihmiset ajattelevat: "Voi nyyh, olet kuuluisa."
Se on outo juttu. Yhtäkkiä koko maailma muuttuu.
Ihmiset näkevät ja kohtelevat eri tavalla.
Sopeuduin, mutta oman aikansa minulla oli hyvin vaikeaa.
Yritimme kehitellä uusia versioita kaikista kappaleista.
Esimerkiksi "Have You Seen Me Lately?" -
rokkaa levyllä lujaa. On kitaraa ja piano menee näin...
Sitten...
Biisin purkaminen jättää sanat paljaiksi.
Ne ovat perusta ja syy biisin olemassaololle.
Ei ole raikuvan sähkökitaran tuomaa mukavuutta -
harhauttamassa siitä, että biisi kertoo,
miten kurjaa on olla rock-tähtenne nyt.
"Have You Seen Me Lately?" on vihainen.
Se oli ensimmäinen kerta,
kun todella tunsin olevani yhtä aikaa useassa paikassa.
Siinä elää omaa elämäänsä ja mielikuvitusversiota,
joka ihmiset kuvittelevat. Elää radiossa.
"Have You Seen Me Lately?" puhuu siitä,
millainen oma suhde on kuuluisuuteen ja mikä suhde ihmisillä on itseen -
kuuluisuuden ja vihan kautta. Se kertoo torjumisesta -
ja kysyy, mitä pidätte minusta nyt. "Haistattelin teille. Mitä pidätte?"
Ajatuksena on laittaa ihmiset miettimään asioita,
joita he muistavat minusta. "Oletko nähnyt minua?"
Olen muuttunut ihmisenä.
"Have You Seen Me Lately?" täyttää -
"Mr. Jonesin" synkeän ja pelottavan profetian.
On ennustus ja sen täyttyminen.
"Jep, tulin kuuluisaksi. Jep, vihasin sitä.
Jep, en enää tunne itseäni. En tiedä, kuka olen.
Sinäkään et tiedä, kuka olen, vaikka kuvittelet niin.
Näit minut lehtien kansissa ja MTV:llä.
Näit minut näyttelijättärien kanssa.
Luulet tietäväsi, kuka olen. Et tiedä.
Kerro yksikin asia, jonka muistat minusta."
Uusin levymme on Recovering the Satellites.
Se julkaistaan 15. lokakuuta.
Kuulitte sen ennen muita.
Tämän nimi on "Walkaways".
Olin hyvin innoissani siitä.
Meillä oli entrée. Emme olleet täysin tuntemattomia.
Meillä oli yksi isoimmista levyistä koko maailmassa kolme vuotta.
Kaikki kuuntelevat, mitä julkaisemme seuraavaksi.
Kunhan se on upea, pärjäämme.
Unohdus oli se, jota pelättiin, ei erimielisyys.
En murehtinut, että ihmiset eivät pitäisi.
Ajattelin levyn olevan upea,
ja olihan se.
August oli myynyt todella hyvin. En tiedä, mikä luku oli silloin,
seitsemisen miljoonaa. Ajattelin, että kaikki levyt myyvät siten.
"Totta kai. Satellite myy seitsemän miljoonaa -
ja enemmänkin." Eipäs myynytkään.
HYVÄ MUTTA OMAHYVÄINEN LEVY
Julkaisun aikaan kukaan ei huomioinut sitä -
tai siitä ei pidetty.
Adam on nerokas taiteilija mutta herkkä.
Hän on kova ulkoisesti, mutta häntä on käsiteltävä varoen,
koska hän on todella hyvä lauluntekijä ja laulaja.
Jos lehdessä lukee, että hän on surkea,
se vaikuttaa häneen.
MENESTYS PILASI ADAM DURITZIN
Kiitos, öitä. Pärjäilkää.
Ajauduin synkistelyyn tien päällä. Arvostelut olivat paskoja.
Oikeastaan ne eivät olleet edes sitä. Kukaan ei puhunut meistä mitään.
Jutuissa puhuttiin vain seurustelusta.
Ne eivät liittyneet musiikkiin.
Adam välitti kritiikistä. Hän oli herkkä.
Hän on herkkä paskiainen.
Recovering the Satellites myi tuplaplatinaa.
Kaksi miljoonaa ei vastaa -
August and Everything Afterin menestystä.
Silti toinen levy myi kaksi miljoonaa vuonna 1996,
kun bändi sai negatiivista huomiota -
ja kohtasi vihaa vain koska menestyi liian hyvin.
MENESTYSTÄ SURKUTTELEMASSA
Se on lähes vaikuttavampaa -
kuin seitsemän miljoonan myynti aivan tyhjästä.
Joistakin Recovering the Satellites -
eli toinen levy kohtasi kakkosen kirouksen,
vaikka levy on upea ja menestyi hyvin.
Se on upea levy.
Se vain musersi minut silloin. Olin ahkeroinut sen eteen.
Osaltaan syy on se, että olin silloin todella epäterve.
Mieleni oli sekaisin.
Ajattelin sen olevan viimeinen levymme.
Olin häviöllä taistelussani, mikä se sitten olikaan,
ja suunta oli alamäkeen.
Häneltä meni vuosia todella saada ote diagnoosistaan.
Totta puhuen suhtauduin siihen siten,
että jos keikka on peruttava -
se on sääli bisneksen kannalta,
mutta jos se auttaa kiertueen kanssa, minua ei haittaa.
Jos koko loppu kiertue on peruttava, koska hän ei vain jaksa, ymmärrän.
Ota omaa aikaa. Selvitä asiaasi.
Ei ollut selvää, mitä hänen hyväkseen voi tehdä,
jos tilanne meni pahaksi. Joskus se meni.
Lääkäri käski Adamin vieroitukseen, jotta hän pääsisi eroon -
määrätyistä lääkkeistä.
Hän kieltäytyi ja buukkasi kiertueen.
Koko kiertueen ajan hän lopetteli lääkkeiden käyttöä -
ja oli aivan sekaisin. Se oli rankkaa.
Silloin todella kamppailin sairauden kanssa.
Se veti minua pohjamutiin. Oli vaikeaa voittaa se.
Jos biisini kertovat mistään,
niin yrityksestä jatkaa asioiden tuntemista,
vaikka kaikki ympärillä rohkaisee turtumaan -
ja kuolettamaan tunteensa.
Jos viestiä on, se on tuo.
En tiedä, onko välttämättä mahdollista olla onnellinen.
En ole varma, sopiiko tämä maailma siihen.
Yhteen aikaan, kun asuin vielä LA:ssa,
olin aivan hajalla.
Aloin viillellä.
Pahinta on, että se tuntuu tavallaan auttavan.
Se tuntuu vapauttavan jotakin.
Ajatus paranemisesta rohkaisee viiltelemään lisää.
Muistan käyneeni sitä logiikkaa läpi. En pitänyt sitä hyvänä logiikkana.
Olin tarpeeksi järkevä miettimään:
"Tämä vain tuntuu hyödylliseltä. Ei se ole."
Siispä soitin lääkärille: "Minulla on ongelma."
Hakeuduin itse UCLA Medical Center -sairaalaan.
Kun ilmoittauduin paikalle, Mariah Carey oli pääsemässä pois.
Uutiset kaikkialla pilkkasivat Mariah Careyta.
He eivät antaneet kunnioitusta eivätkä myötätuntoa.
Hänet nähtiin vitsinä ja sekopäänä. Se vahvisti minulle,
että en puhu asiasta lehdistölle, jos en hallitse tilannetta.
Kohtasin jo tarpeeksi myrkyllisiä asenteita.
Tiesin, että heille ei kannata kertoa mitään.
Aluksi siitä ei vain voinut puhua.
Ei vain voinut.
Arvelen mielisairauden olevan laaja ja syvä osa maailmaa,
koska kaikki ajattelevat eri tavoin.
Mitä enemmän tiedämme aivojemme toiminnasta,
sitä paremmin varmaan voimme.
Tiesimme, että Adamilla on kroonista unettomuutta.
Hän ei ollut sulkeutunut asiasta, vaan puhui mielenterveydestään.
Hän oli avoin olemaan haavoittuva, mutta hän ei...
Kukaan meistä ei osannut puhua siitä.
Kun saa niin paljon huomiota niin nopeasti,
se tuntuu olevan kuin -
pommi aivoihin, joka sanoo:
"Hei, toivottavasti tämä järjestyy."
ADAMILLE DIAGNOSOITIIN VIIMEIN DISSOSIATIIVINEN HÄIRIÖ,
JONKA PIIRTEISIIN KUULUU DEPERSONALISAATIO.
SE AIHEUTTAA YHTEYDEN MENETYSTÄ AJATUSTEN, MUISTOJEN,
TUNTEIDEN, YMPÄRISTÖJEN JA IDENTITEETIN VÄLILLÄ.
Minusta se auttoi paljon, kun sain viimein oikean diagnoosin.
Lääkäri sanoi: "Nämä lääkkeet taitavat olla sinulle väärät.
Vaihdamme ne. Oikeasti kyse on tästä."
Viimein asia tiivistettiin.
Se ei katoa, mutta osaan hengähtää ja olla panikoimatta.
Tiedän, kuinka selviän asioista ja elän asian kanssa.
Hän käänsi uuden lehden ja alkoi työstää itseään.
Hän näki itsensä pohjalla ja nosti itsensä ylös.
Kaikista hänen teoistaan se oli paras.
Se, kuinka hän raatoi kootakseen itsensä siinä tilanteessa,
on todella kunniakas teko.
Yritän olla miettimättä sitä.
En mieti sitä, kun teemme töitä, mutta mietin hetkien välissä.
Se pilasi minulta monia asioita.
Siinä päätyy olemaan julkinen vitsi,
jota kaikki kertovat mielellään, koska se ei ole henkilökohtaista.
Tiedättekö bändin nimeltä Counting Crows?
Laulaja on tämä otus nimeltä Adam Duritz.
Tämä kärvähtänyt Sideshow Bob -
makasi 90-luvulla priimapesien kanssa.
Paras imitaationi on Counting Crowsin laulaja Adam Duritz.
Olen albiinoversio. Round here!
Vuonna 2003 joku kirjoitti:
"Hän tajusi, että ei koskaan ole
kiiltokuvapoika kuten Enrique Iglesias,
joten Adam Duritz otti päinvastaisen suunnan.
Hän näyttää paljasjalkaiselta bussikuskilta,
jonka päähän on sidottu mustekala."
Sen keikan haluaisin nähdä.
Näkisin mieluummin sen kuin Enrique Iglesiasin.
"Adam Duritzin äänihuulista lähtee raakaa ääntä."
Se on positiivista.
"Se raastaa, vihloo, pistelee ja saa näivettymään.
Counting Crowsin laulaja ei ole kohdannut tuskaa,
jota ei tahtoisi päästää suustaan."
Hän lukisi tuon huonona arvosteluna.
Minä näen siinä intohimoa.
Vitut arvosteluista.
Kyse on siitä, millaiset kasvot suosittu huumori sattuu saamaan.
Herjaus on huumoria.
Sellainen nyrkkeilysäkki meistä tuli.
Mutta miksi? Mitä arvelet syyksi?
En minä vittu tiedä.
Selvästi se suututti monia.
Ehkä osasyy on, että käskin ihmisiä painua vittuun,
kun he käskivät tehdä, mitä en tahtonut.
Vitsi menee liian pitkälle,
kun se kumpuaa vihasta tai kateudesta.
Jos se kumpuaa kiintymyksestä, se ei voi mennä liian pitkälle.
Jos pidän jostakusta ja kirjoitan ihailijana -
tai kiusoittelen ihailijana,
se ei haittaa mitään.
Jos tarkoitus ei ole osoittaa kiintymystä,
silloin vitsi menee liian pitkälle.
Voisin vitsailla Adamista koko päivän.
Hän tietää, että pidän hänestä.
Siksi pidän bändin musiikista.
Se on kuin Dave Matthews Band -
ilman niitä hienovaraisia kitaroita.
Oikeasti Counting Crows tekee musiikin parhaimmistoa,
jota kuulee CVS:llä kolmelta aamuyöstä.
Näitkö Vaiteliasta miestä,
sitä John Fordin ja John Waynen elokuvaa?
Ex-nyrkkeilijä menee Irlantiin yrittääkseen elää synnyinkodissaan.
Hän riitaantuu maanomistajan kanssa,
joka tulistuu usein John Waynen hahmoon.
Hän käskee kakkosmiestään, joka on sellainen pikku näätä,
kirjoittamaan nimen ylös.
Kirjaa paperiin Sean Thornton.
"Kirjasitko?" "Kyllä."
Vedä sitten viiva sen yli.
Kuolkoon pois.
Hän sanoo aina: "Vedä viiva yli."
Mitä voin tehdä? Kirjaanko nimiä ja vedän viivan yli?
On parempaakin tekemistä.
Se haaskaisi aikaani.
Se kohtaus ja elokuva ovat silti mahtavia.
Tykkään soittaa.
Tykkään tehdä tätä.
Se on ainoa asia, josta todella pidän.
Elämässäni ei ollut muuta kuin musiikki.
Nyt totuus on, että en elä ja hengitä vain sitä.
Minulle on kaikki kaikessa jatkaa luomista ja laulujen tekoa,
mutta en tee enää yksinäistä kuolemaa kurjuudessa -
ilman muita itseilmaisun keinoja kuin biisini.
Koin todella pelottavaa dissosiatiivista yksinäisyyttä.
Biisit olivat keinoni löytää yhteys maailmaan.
Tapasin Adamin vuonna 2007.
Hän oli hurmaava, vähän ujo ja aivan kultainen.
ADAMIN KUMPPANI
Kävimme illallisella -
ja olemme olleet yhdessä siitä saakka.
Olen todella suojeleva Adamista.
Kannoin joskus huolta siitä,
että onnellisuus riippuu minusta,
mutta Adam ei ole riippuvainen minusta tai kenestäkään.
Rastat taisivat olla yksi asia,
jota ihmiset eivät käsittäneet hänestä.
Se kai vaikutti siihen, miten ihmiset reagoivat häneen.
Hänelle naureskeltiin jonkin verran. Mediallakin oli pakkomielle.
"Rastapää seurustelee kauniin naisen kanssa.
Mitä ihmettä?"
Kun suhteemme alkoi, hänellä oli rastat.
Mitä ne sitten alun perin olivatkaan,
minusta tuntui, että nyt ne olivat kuin kilpi.
Ne olivat muuri.
Kun pääsin niiden läpi ja näin hänen kasvonsa...
Rakastan hänen kasvojaan. Hänellä on kauniit silmät -
ja lempihymyni koko maailmassa.
Minä aina -
rohkaisin häntä hellästi -
kokeilemaan -
rastoista luopumista.
Olin ihmeissäni ja onnellinen hänen puolestaan,
koska hän oli onnellinen.
Hän oli valmis uuteen aikakauteen.
Hän oli valmis olemaan uusi versio itsestään,
uusi ja ehkä avoimempi versio.
Olin onnesta soikeana hänen vuokseen.
Toinen levy on minun makuuni.
Muistan kuulleeni Recovering the Satellitesin -
veljeni huoneesta. Hän sai sen ensin.
En tiennyt, mitä se oli. Se poikkesi debyytistä.
Siinä oli soonisesti eri saundi.
Siinä on särmää, joka vetoaa minuun.
Se saa minut tuntemaan -
tässäkin vaiheessa itseni nuoreksi ja innostuneeksi musiikista.
Se on yksi niitä levyjä,
joita kuuntelen yhä, kun haen sitä tunnetta.
Biisit ovat vertaansa vailla.
Niissä on jatkuvuutta alusta loppuun ensimmäisestä levystä...
MUUSIKKO
...viimeisimpiin julkaisuihin asti. En voinut uskoa,
että joku voisi säveltää tunnetta niin taitavasti.
Se muutti elämäni. Teen lauluja sen tähden.
Luulen, että se antoi -
meidänlaisellemme bändille käsitystä ja rohkeutta siihen,
että ei tarvitse tehdä nopeinta ja äänekkäintä biisiä,
vaan tunnistettavia biisejä.
Ne voivat olla hiljaisia, hitaita ja vilpittömiä.
Aitous ei ole kuollutta.
Hartaus ei tapa.
Ei tarvitse olla ironinen, mutta pitää olla runollinen.
Hän oli halukas olemaan täysin avoin -
ja haavoittuva sekä kertomaan, miten epäsiistiltä tuntui.
Se oli kaikkein siisteintä.
Debyyttilevyyn rakastuneet -
saattoivat ostaa Recovering the Satellitesin -
tai sitten eivät,
mutta kukaan ei lakannut rakastamasta hänen biisejään.
Ne ovat aina soineet radiossa.
Katsotaanpa.
Äänitetään "A Long December".
Teetkö sen yksin? -Jep.
Selvä.
Onko valmista?
Tämä on siis encore.
Adamin taito on paljon tärkeämpää -
kuin trendikkyys, joka vaihtuu päivästä päivään.
Hitot trendeistä.
90-luvulla oli monia ihmisiä,
jotka saivat vähemmän ylistäviä arvosteluja kuin Adam,
eikä heitä kuunnella enää.
Heillä ei ole samanlaista paikkaa sukupolvien sydämessä.
Tietäen, mitä nyt tiedän, sanoisin,
että jos laulaa sydämestään ja sitä mitä haluaa,
ei muusta kannata murehtia.
Kaikki reagoivat eri tavalla.
Jos joku vihaa tänään, hän voi rakastaa huomenna.
Paras Counting Crowsin musiikki -
ei kuulosta välittävän muiden mielipiteistä.
Se vain kertoo hänen tai heidän kokemuksestaan.
Tunnen veljeyttä ja sisaruutta -
outoihin ihmisiin, joiden kanssa jaan tämän.
Otamme elämistämme juttuja ja teemme niistä kummia asioita,
jotka pukevat riimeiksi sen, mitä käymme läpi.
RECOVERING THE SATELLITES MYI TUPLAPLATINAA USA:SSA.
COUNTING CROWS ON JULKAISSUT KAHDEKSAN ALBUMIA.
LEVYJÄ ON MYYTY 25 MILJOONAA GLOBAALISTI.
VIIMEISIN ALBUMI -
JATKAA HEILLE OMINAISTA PERINTÖÄ.
Musiikki on yhä pakkomielteeni.
Se ei ole enää vain itseilmaisun keino.
Se on asia, jota elän. Rakastan sitä.
Tekstitys: Aarni Pietilä