Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
REGISSÖR
Trots 30 år av enorma framgångar
förblir Counting Crows
ett av rockhistoriens mest polariserande band.
I denna film har jag fokuserat på
de två första Counting Crows-plattorna
eftersom jag ville spåra rötterna bakom så mycket tillbedjan,
men även så mycket galla.
Många av mina låtar handlar om svåra stunder
i människors liv,
men de lyfts samtidigt ofta genom en tanke om hopp.
Jag är en person som ser saker som hopplösa i många situationer,
i synnerhet när jag var yngre.
Förutom allt annat,
alla andra svårigheter man kan ha, hade jag en psykisk sjukdom, som...
Jag visste inte vad det var,
förstod inte vad som hände,
jag visste bara att den var svår att leva med.
Hur kommer man över på hoppets sida
när man inte kan sova eller tänka klart?
Och sen helt plötsligt står man inför hela världen.
Att plötsligt ha en karriär var fantastiskt.
Med den följde en massa saker som var förbannat jobbiga.
Dessa låtar förändrade mig som person.
Så de betyder allt för mig.
Jag är tacksam för bandet,
den textmässiga öppenheten, att få säga vad man känner.
Det är modigt att göra det,
och som artist kan man få mycket skit för det.
Han slog stort med en låt om att vilja vara rockstjärna
vid en tidpunkt i rockhistorien
när det var fel att erkänna att man ville vara det.
Vi stod vid ett trafikljus
och några ungar i en bil började skrika:
"Counting Crows suger!"
När man blir berömd, kan man inte göra det man brukade,
och man blir isolerad.
Om ens inre kritiker är högljudd, som min och Adams är,
får man oundvikligen perioder
då man verkligen inte gillar sig själv.
Det ingen förbereder en på
är det som händer när ens första album slår.
Mr Jones. Vem är Mr Jones, förresten?
Fick vi nånsin veta det? Är det James Earl Jones?
Alex Jones? Indiana Jones?
Jag famlar i Jones-mörkret, om nån kan hjälpa mig.
Vem fan var Mr Jones?
-Syns mina skor i bild? -Ja.
Bra, för de är grymma.
Vi flyttade till Berkeley, sen till Oakland,
sen tillbaka till Berkeley.
Det var första gången jag var med i ett band,
skrev låtar och ledde det,
och sånt är svårt.
Jag hade nått en punkt då jag behövde ett namn på bandet.
Jag hade ett skrivblock med två namnkolumner,
säkert runt 60 namn. De var usla allihop.
Ett var "Bird Circle", ett var "Monkey Garden",
eller så var de omvända.
Jag såg en film med Mary-Louise Parker.
Hon var en av mina äldsta vänner.
Den hette Signs of Life.
Det var en galen tid. Jag hade just spelat in min första film.
SKÅDESPELERSKA
I den medverkar Beau Bridges, Vince D'Onofrio,
Kevin J. O'Connor.
Där finns en scen där Vince och Kevin
står på en sluttning och försöker klura ut
vad de ska göra av sina liv,
och då kommer en skock kråkor. Och då säger Vince...
Hur går den där ramsan om kråkorna?
Vad då för ramsa?
Det där man säger när man ser kråkor.
-Kråkor? -Ja.
Kevin säger: "Nåt om 'Counting Dogs'."
Nej, inte hundar, kråkor.
Min mor sa det. "Counting Crows".
Jag slet ut sidan ur blocket
och slängde den i brasan
och bara bestämde att bandet skulle heta så.
Jag fick genast höra att namnet var hemskt.
Alla bandnamn är hemska, tills de inte är det längre.
Han uppträdde på nån Grange Hall i Berkeley,
och Adam och jag började gräla om plattor.
Jag diggade Cannes, Captain Beefheart...
GITARRIST, COUNTING CROWS
...och han diggade Bruce Springsteen.
Jag sa: "Jag är inte troende." Han sa: "Vad menar du?"
Några dagar senare knackar det på dörren
hemma i Berkeley, kanske 11 på förmiddagen,
jag öppnar dörren, och: "Åh, det är han, den där Adam."
Med sig har han en hög med plattor.
Hela Bruce Springsteens katalog,
begagnad, som han just köpt på Amoeba Records.
"Här, varsågod."
"Vi snackar sen."
Jag tänkte: "Jag gillar den här killen."
Immerglück var typ...
GITARRIST, COUNTING CROWS
"Få se om ni kan komma överens."
Och det gjorde vi. Vi fann varandra direkt.
När vi ville spela in nåt var vi i Davids studio.
David hade en liten studio med 16 spår
som hette Dancing Dog.
Inspelningsprojektet blev en fantastisk demo.
Dave var en grym tekniker...
KEYBOARDIST, COUNTING CROWS
...och det hela lät som en platta.
1. MR JONES 2. SHALLOW DAYS
Vi höll på att skriva August.
Adam skrev låtarna,
men jag bidrog och skrev lite mellanpartier och så.
Så när jag säger "vi", menar jag egentligen "han".
Vi fann Alan Leonard.
Han var inte vem som helst, han var Tom Pettys advokat,
och representerade Warner Chappell Publishing.
"Visst, skicka en kassett."
En demo bör ha exakt en låt, kanske två, max tre.
På vår kassett fanns 14-15 stycken.
Hans reaktion, den normala för nån
som får en demo med 15 låtar, var: "Vilka bonntölpar!"
Alan tänkte: "Säkrast detta är bra,
för jag ger det 30 sekunder."
Men när man börjar lyssna på det, så finns halva första plattan där.
Plus en massa låtar jag aldrig övervägde
för den första plattan, men de var medryckande
och de var bra låtar.
Det var inte 30 bortkastade sekunder,
det var 30 att hinna ringa oss.
Kvällen han fick kassetten ringde telefonen.
"Hallå! Detta var fantastiskt!
Jag vill verkligen ha er.
Jag ska bara avrunda en grej. Hejdå." Klick.
Det ringer igen. "Alan Leonard här.
Advokaten, du vet. Du skickade en kassett."
"Okej. Visst."
Advokaten skickade kassetten till olika skivbolagsdirektörer,
som alla kopierade den...
F.D. BAS OCH KEYBOARD
...och den blev en av deras favoritdemos.
Vi fick erbjudanden från allihop.
Efter det uppstod ett budkrig.
Geffen erbjöd fullständig kreativ frihet
och högre royalties.
Så vi tog det, istället för en massa pengar.
Typ, alla pengar.
Geffen var lika med Nirvana.
Geffen gick i spetsen för
det som nu var det häftiga, det bestående, det viktiga.
MUSIKHISTORIKER
För den som var 14 år då förändrade Nirvana allt.
Ena dagen lyssnade jag på Poison och Def Leppard,
nästa dag gjorde jag inte det.
Det var då 90-talet officiellt inleddes.
Vid den tiden bodde jag hemma hos mina föräldrar,
sysselsatt med att krossa deras hjärtan.
Jag var redo att ta vilket jobb som helst
och försöka försörja mig.
Jag hade en karriär inom mjukvara.
Jag ville forska inom AI, artificiell intelligens.
Jag har velat spela i band sen jag var 12 år.
Jag hade ingen aning om hur omöjligt det var att nå framgång.
Plötsligt hade vi kontrakt med ett stort skivbolag.
Här var vi, ett intellektuellt, klämgott
folkrockband från Berkeley Hills.
Hur skulle vi kunna sälja miljontals plattor?
Jag antog att vi skulle göra en platta.
Kanske en turné med support i en skåpbil,
och sen åka hem.
Bandet skulle splittras. Skivkontraktet skulle hävas.
Det finns en scen med Gråben där han flyger
och nån säger: "Men du kan ju inte flyga."
Och han typ: "Inte?" Och då kraschar han ju.
Det kändes som jag kunde bli rockstjärna.
Jag skulle kunna klara det.
När vi skulle spela in vår första platta
sa jag åt folket på mitt kontor:
"Håll platsen åt mig." Jag trodde att
detta skulle ta fyra månader, och sen skulle jag vara tillbaka.
Men så blev det inte.
Vi hyrde ett hus uppe bland kullarna.
Tror Schweiz har sitt konsulat där nu.
Helt perfekt. Ett stort vardagsrum där vi kunde spela in.
SKIVPRODUCENT
T-Bone Burnett är en av de stora producenterna,
och vi hade tur som fick honom.
För det första så heter han "T-Bone Burnett",
vilket står för säkert 75 % av hans auktoritet,
av hans storhet.
Typ: "Detta är vår producent, T-Bone."
"Japp."
Vi spelade mycket poker. T-Bone älskade poker.
Där stod en av de första massagestolar jag nånsin sett.
T-Bone satt alltid i den, med telefonen i örat.
"Älskar det ni gör! Fortsätt så!
Bara fortsätt! Älskar det!"
Ja, ja, ja, ja, ja.
Han sa: "Ni gjorde en demo som låter som en platta.
Nu ska ni göra en platta som låter som en demo."
Eftersom det var vår första platta var vi väldigt nyfikna,
vi försökte ta reda på vilka vi var.
Jag tyckte vi borde sätta oss i ring,
lyssna på varann, och lära oss att spela som ett band.
Jag fick alla att...
...förändras.
Dave Bryson hade spelat gitarr likt Stone Roses,
med en massa effekter, som vi skalade av.
Matt hade spelat bandlös bas.
Han fick en gammal Höfner och en gammal Vox.
Charlie hade spelat lite synt,
men vi sa: "Nej, bara piano och B3 på den här plattan."
Som musiker...
Låt säga att jag inte var redo.
När vi spelade in vår första platta, var jag livrädd.
Jag var osäker på om jag kunde leverera
det plattan förtjänade, eller behövde.
Jag visste att jag inte kunde.
Allas liv blev ett helvete.
Jag tror alla i bandet hoppade av nån gång under inspelningarna.
Det var en svår övergång från att vara en 50/50-relation
till att Adam bestämde.
Jag minns när han sa att detta var den nya ordningen,
och jag funderade länge på att sluta.
Jag tänkte verkligen att... Får jag svära?
-Absolut. -"Åt helvete med detta."
Tänk att ha jobbat i hela sitt liv
för att få ett skivkontrakt,
sen får man det för att bandet är så bra,
och så säger en: "Visst, kanon,
men ni har gjort allt fel,
och nu måste vi ändra allt."
Man måste ju tänka: "Han är galen!"
Men sedan jag slutat tycka synd om mig själv insåg jag:
"Vi får väl se vart det hela bär."
I studion hade han ofta verkligt mörka stunder
där han inte kunde kommunicera vad han ville,
och han gillade inte det som fanns.
Det behövde kännas på ett visst sätt.
Jag visste inte hur man berättade vad som var fel.
Jag visste bara hur det måste kännas,
och jag var dålig på det.
Jag visste inte hur man berättade
hur man var Counting Crows.
Jag kan nog säga det eftersom jag är likadan,
när han håller på att skapa,
så är han inte lätt att ha att göra med.
Han strävar efter något
som överträffar hans förväntningar.
Han vill bli överraskad av det.
Han vill att det blir bättre än han föreställt sig.
Och han kommer ge allt för att nå dit.
Och alla är inte sådana.
Jag har tillbringat mitt liv inom rocken.
Jag har spelat i band i hela mitt liv.
Och som sångare måste man knyta an med bandet...
MUSIKER
...som spelar igenom en.
Adam tog all ångest han upplevde och bröt igenom den genom musiken.
Han gillar inte finputsad musik. Putsningen gör den sämre.
Man måste föra sina känslor och instrumenten till en plats
där inget är putsat, där det kommer ut i rå form,
även i tagning 109.
Vi skulle skapa något äkta. Det skulle svida.
Jag ville att låtar som "Perfect Blue Buildings"
skulle låta som ett sammanbrott.
Vilket var vad jag fick.
Adam har en sorts mumlande intimitet,
när man lyssnar känns det som att man
ser någon utarbeta nåt.
Det hela har ett inslag av dagbok, ett inre kaos,
en terapeutisk känsla,
som man kan få av honom och dela med honom,
om man når rätt våglängd.
Jag började skriva låtar när jag var typ 18.
Det gav mig ett sätt att uttrycka mig själv
som jag alltid saknat.
Jag har alltid burit runt på en massa.
Det verkar inte ha kommit till uttryck
eller synts till i nåt annat jag gjorde under barndomen.
Det är som en plats där jag kan prata
om allt som pågår inom mig,
som att jag bor här men kan gå hit
och faktiskt uttrycka det jag känner inom mig.
En aspekt av att ha en dissociativ störning
är man liksom har distans till saker.
Världen känns ofta som att se en film.
Man har liksom ett avstånd till sitt liv.
Det fina med låtskrivandet var att jag kunde uttrycka en massa
istället för att...
En morgon när jag var 21 år tog jag ett stort glas
och drack ett helt glas vatten.
Jag tänkte: "Så märkligt det känns.
Det känns annorlunda. Som att...
Som att ha tagit syra."
Och som jag ser det så var det så
i ett och ett halvt år framåt.
Det var fruktansvärt, dygnet runt,
varje morgon så vaknade jag
och var rädd att öppna ögonen.
Jag ville verkligen att det skulle gå över.
Men det bara fortsatte.
Det var då jag började tänka
att det var nåt allvarligt fel på mig rent mentalt,
för detta hade inget med droger att göra.
Det bara hände.
Det var första gången som en läkare
medicinerade mig, för jag klarade inte ens av att leva.
Det var jätteläskigt, och det ville inte sluta.
När vi spelade in vår första platta
ringde min manager och sa:
"Van Morrison vill inte spela på Hall of Fame.
Han ska upptas, men tänker inte komma."
Robbie Robertson var musikchef då.
Robbie sa: "Jag vet ett band.
De spelar in en platta uppe bland kullarna.
De blir perfekt."
Hall of Fame har skapats för att exkludera folk.
Varje år säger de: "Vi släpper in de här,
men inte de där." Det finns en hierarki.
Man måste ta sig in på ett visst sätt för att de ska acceptera en.
Så kommer Robbie Robertson och typ:
"Mina damer och herrar: Dessa snubbar!"
Counting Crows dyker upp. Ingen vet vilka de är.
Det jag minns är att när vi spelade,
så hade jag en dum mössa på mig, en "mambo-strumpa".
En mössa med en lång ände, som vrids runt baktill med ett snöre.
Jag vet inte varför jag bär den, men det gör jag.
Och så har jag en kraftig rock på mig.
Jag kan bli rätt vilse på scen.
Första gången jag sjunger "Turn it up"...
Turn it up!
...slänger jag huvudet bakåt, mössan åker av
min skalle, men jag fångar den.
Jag är tillräckligt närvarande för att fånga den igen,
men inte tillräckligt för att antingen lägga den
på skallen eller kasta bort den.
Så under hela låten
vandrar den runt mitt huvud åt olika håll, framåt och bakåt.
Den bara lossnar och snurrar runt.
Men vi spelade bra. Det hela var fantastiskt.
Jag tror att vi än idag är det enda okända band
som spelat på Hall of Fame.
Nån dag hörde jag:
"Charlie ska fimpa alla sina band
och bara spela med ett enda."
Jag tänkte: "Låter galet..."
GITARRIST
...varför skulle nån göra det?
Jag såg dem spela på Paradise Lounge,
och bara att få höra låtarna, och Adam,
att se Adam uppträda, fick mig att tänka:
"Charlie, om ni nånsin behöver en gitarrist till,
så ring mig."
Jag tog hem plattan över helgen
och spelade den hemma hos mina föräldrar,
och min mor skrek från köket:
"Gud vad han gnäller!"
Det var början på det.
Här är vi. Master T som hänger med Countin...
...Countin... Counting Crows.
-Läget? Okej? -Hej.
Introducera er själva för nationen.
Jag heter Charlie.
-Hej, nationen. -Adam här.
Goddag, nationen. Detta är Dan.
-Kul att ses, Dan. -Tjena.
När skaffade du dreads?
För nåt år sen.
-Verkligen? -Ja.
En ny look.
Jag har alltid haft svårt med att se mig i spegeln
och känna att det inte var jag.
Det har funnits tillfällen som var värre än andra,
men det kändes inte rätt.
Det jag såg var inte hur jag kände. Den jag såg var inte jag.
Jag kände mig inte så som jag kände när jag såg ansiktet i spegeln.
Det var bara så.
Men när jag skaffade dreads så stämde det.
Det var första gången jag kände igen mig själv.
Och sen hade jag kvar dem i...
...kanske 27, 28 år.
Och...
...lärde mig nog att vara jag.
Liksom, hallå? Det kändes så...
Det kändes galet.
Vem skulle göra nåt sånt?
Men jisses,
det blev till en stor del av hans identitet,
och han passade ju i dem.
Men chocken var liksom: "Skojar du?"
"Är det dit vi ska? Okej."
Jag köpte en av hans dreads på eBay.
Jag har planterat den, och hoppas kunna odla en Adam Duritz till.
Vi har känt varann länge.
Vi träffades för 20 år sen i Washington Square Park.
Jag trodde han var Ani DiFranco och försökte ragga på honom.
KOMIKER
Varför ska jag ens medverka?
Jag kommer driva med Counting Crows hela tiden. Vill du det?
När Counting Crows slog igenom skrev jag för MTV.
Jag jobbade på 1515 Broadway.
MTV var Stället med stort S. Man skulle jobba på MTV.
MTV styrde vad som var inne. MTV sa vem man var.
Man kanske lutade åt Yo! MTV Raps,
eller kanske åt Headbangers Ball,
eller kanske åt 120 Minutes.
120 Minutes var ett indieprogram som gick varje söndag
från midnatt och kl. 2 på natten.
Geffen fick ett samtal från MTV
där de sa: "Var har ni Counting Crows video?"
Geffen sa: "Vilken låt?"
Folket på MTV: "Vad är det med er?"
"Vad menar ni, 'Vilken låt'? Det är er platta."
"Hitlåten, 'Mr Jones'!"
"Åh, okej, vi fixar en."
Mina managers hade en briljant idé.
Ingenting släpps mellan jul och nyår.
Det görs inga topplistor då, så inget släpps.
Inga låtar, inga plattor.
Inget släpps, eftersom inga topplistor görs.
De fick idén att ingen gav nåt till MTV under den veckan.
Så om vi gav dem nåt den veckan,
skulle de helt säkert visa det i 120 Minutes.
-Jag är Charlie. -Jag är Matt.
Jag är Adam.
-Och vi är... -Vi är...
-Counting Crows! -Just det.
MTV var på, och jag hörde öppningsriffet.
"Åh, nu kommer Adam. Detta måste vara Adam."
Det tidiga 90-talets rockstjärnor lärde mig
vad berömmelse var, och hur den kändes.
Det de sa var att den kändes hemsk.
Trent Reznor, med bägge händer runt micken.
"Mitt huvud väger så tungt av den börda
min rockstjärnestatus ger mig."
Medan "Mr Jones" är detta:
Han förstår att det han vill lär förgöra honom.
Låtens mörker blir tydligt direkt,
och förmörkas än mer av det glada i framförandet.
"Mr Jones" handlar om att drömma om att bli rockstjärna,
men även om att det hela inte kommer bli
det man tror.
När han säger: "When everybody loves me,
I'll never be lonely",
fattar man att det är fel
och att det inte bara handlar om drömmar,
utan där finns en tomhet också.
Vilket inte förkastar drömmen.
Att drömma är toppen, men inget löser nånting,
precis som att vara rockstjärna inte löser allt.
Man måste fixa sina problem själv.
Det tursamma var att nån gång den hösten
hade vi spelat på Irving Plaza som förband för Cracker,
och gjort bra ifrån oss.
De tvingade ut oss för ett extranummer,
vilket inte händer förband.
I publiken den kvällen fanns Marci Klein,
Calvin Kleins dotter,
som bokade till Saturday Night Live.
De ringde och frågade om vi ville vara med.
De sa: "'Mr Jones' först, sen kanske 'Round Here',
men båda måste kortas ned."
Man spelar två låtar i programmet, och skillnaden i antalet tittare
mellan första och andra låten är enorm.
Jag ville verkligen spela "Round Here",
och jag ville spela hela låten,
jag tänkte att det var den som skulle särskilja oss för folk.
"Mr Jones" är en kanonlåt, men den liknar många andra.
"Round Here" liknar inget annat.
De höll inte med. De ville ha hitlåten.
Till slut gav Saturday Night Live efter.
TURNÉDAGBOK 1994
Vi fick spela "Round Here" och sen "Mr Jones",
och vi fick spela båda oavkortade.
Man repeterar, sen står man och hänger
och får inte lämna huset. Jag var så uppspelt
att jag inte kunde slappna av eller se nån i ögonen.
Vi hade aldrig varit med på TV förr.
Alla man träffade kändes stora och berömda.
Första dan vi kom dit så sa de: "Åh, förresten,
bara för att schemat ska funka, så har vi fått tänka om en del,
och ni ska spela 'Mr Jones' först, och 'Round Here' blir andra låten."
"Och...
...så får ni nog kapa en minut
eller en och en halv från vardera låt."
Allt vi kommit överens om försvann bokstavligen.
Jag sa: "Nej, vi har en överenskommelse.
Ni har lovat oss detta."
De sa: "Så här är det tyvärr.
Så är det med TV."
Och jag sa: "Nej."
Adam sa: "Det ställer vi inte upp på."
Han hotade i princip med att gå.
Vilket kräver mycket eftersom alla skulle döda för en chans
på Saturday Night Live.
Det var våra livs största ögonblick. Och det måste göras rätt.
Annars gör jag det inte.
Jag kan inte tro att alla tyckte att det var en bra idé att kräva det.
Jag stöttar Adam. Jag klandrar honom inte,
men under alla de gånger han gjort så under åren,
har han gjort folk förbannade.
Han leder bandet, han fattar besluten.
Han rådfrågar ingen.
Det är hans grej.
Ett skäl till att vi funnits så länge
är att vi alla accepterar det. Det är okej.
Ibland är det inte det okej, men oftast så är det.
Mina damer och herrar: Counting Crows!
Det är lätt att tappa koncentrationen och helt plötsligt få en blackout,
och sen går det hela som repris om och om igen.
Och det visste vi.
Även om det inte diskuterades så vet man det.
Det enda jag tänkte på var
att göra det jag kan på ett bra sätt, och strunta i kamerorna.
Adam var givetvis fascinerande,
och ställer man honom framför en kamera
så får han liv.
Den låten har ett sånt drama, och när vi spelade den,
så var jag helt borta.
Det byggdes upp till ett sånt klimax.
Som en rymdraket.
Det finns ett ställe där han bara åker till en annan nivå. Och jag...
Jag skrek till honom på scen.
Jag skrek typ: "Ja, kör!"
Jag tycker vi spelade den så bra som vi kunde ha gjort.
Och det var direktsänt i TV.
Jag tyckte att vi spelat
en jävligt spektakulär version av låten.
Marci Klein stod uppe på balkongen med Gary när vi spelade.
Hon sa: "Dina killar?" Han sa: "Japp."
"De är verkligen bra."
"Japp."
-"Din polare, Adam?" -"Ja?"
"Ett jävla rövhål."
Vi har aldrig varit med på Saturday Night Live sen dess.
Aldrig. Men det var vårt genombrott.
31/3 NÄSTA ANHALT LETTERMAN
Här har vi debutalbumet, som heter
August and Everything After.
Om ni inte köpt den, så är det nåt fel på er.
De två veckorna efter Saturday Night Live
var våra första som headliners.
De veckorna var våra bästa nånsin, vi kunde göra allt vi ville på scen.
Hela den perioden var overklig.
Vi lyssnade på radio i bilen, och plötsligt spelades vi själva.
Vi blev som tokiga. Vi bara malde på.
Det var en fantastisk tid i våra liv då vi blev ett stort band.
Det var en galen period. Det var instabilt men spännande.
Att få stå på scen med Adam var så uppfriskande,
jag hade inte ens kommit nära att spela med nån som Adam.
En del har det, andra inte. Adam hade det.
Vi blev bara större och större, och nu skulle vi öppna för Stones.
Ingen drömmer nog att vara förband.
Man drömmer om att bli musiker, låtskrivare eller vad som.
Så här mycket kan jag säga:
Det Mick Jagger gjorde som 20-åring fick mig att vilja lämna pianot
och bli sångare och stå längst fram och sjunga.
August and Everything After kom ut 1993 när jag var 17.
De enda band jag kände till var Nirvana, Pearl Jam och Soundgarden.
Bara grunge.
Men det här hade nån sorts exotiskt, ökenliknande, andlig frihet
som för en 17-åring kändes som:
"Oj, hur kan jag känna mig så där?"
Jag tror inte att vi förstod så mycket
om den dagliga tortyr Adam genomlevde.
Det lät som en fri själ.
Jag kan se omslaget,
August and Everything After, väldigt tydligt.
Plattan var en bit i den alternativa rockens pussel.
Den kändes både viktig och stor på en gång.
Den svältande, bildade, dagboksskrivande tonåringen,
här fick han nåt.
TURNÉDAGBOK 1994
Vi nådde Europa, och Rolling Stone hade bestämt
att ha oss på omslaget.
Men jag tvekade, för även om man givetvis måste tacka ja till det,
kunde jag inte sluta tänka på hur livet skulle bli
efter det, och hur det skulle förändras.
Jag var väldigt blyg.
Jag fick uppdraget att åka till Paris
och skriva en artikel om dem när det hela exploderade.
JOURNALIST
Men jag blev förälskad i plattan under ett nattflyg till Paris.
Jag kunde inte somna,
och bara lyssnade på den om och om igen.
Det var då polletten trillade ner.
Jag blev den där sällsynte kritikern som älskade Counting Crows
och gör det fortfarande.
Det är svårt att säga till folk nu, men tidskriftsställ fanns överallt,
och Rolling Stone stod längst fram,
de hade typ ett helt ställ med bara Rolling Stone.
Så ens nylle syns i varje gathörn,
på varje flygplats, varje busstation, i varje...
Överallt. Ens anonymitet är borta.
Jag kunde inte sluta tänka på
de väldigt reella konsekvenser det medförde
att tacka ja till det, även om man aldrig hade tackat nej.
Hela fotograferingen i Paris var meningslös.
Jag såg ut som en åsna. Så jäkla surmulen.
Dessutom var alla i bandet förbannade på varann.
Det regnade, vädret var helt jävla horribelt,
och det blev inget av det hela.
Hemskt. Alla bilder är i svartvitt,
och vi typ...
Det är ju rock 'n' roll.
Svartvita bilder på surmulet folk, är ju faktiskt det man vill ha.
Vi är ju trots allt mörka, dystra typer.
Men nu blev det så deppigt att de inte gick att använda.
De ser ut som en parodi.
En parodi på ett band.
Mitt minne av det är att vi hade en fantastisk dag,
vi strosade runt i Paris
och när vi kom tillbaka till hotellet,
så satt vi i lobbyn
och det var nog då som Adam fick samtalet.
Kvinnan i receptionen sa:
"Finns här nån Adam Duritz?"
"Kan du ta telefonen?"
Det var Gary Gersh.
Han var chef på Capitol
och lämnade innan vi hade mixat klart plattan,
men jag var fortfarande något av hans lillebror,
och hans andra lillebror var Kurt Cobain.
NYHETER
Detta är Kurt Loder med MTV News.
Nirvanas frontman Kurt Cobain,
en ytterst begåvad sångare, låtskrivare och gitarrist,
hittades på fredagsmorgonen död i Seattle
efter vad som tydligen var självmord.
Det var en stor, hemsk stund för honom mer än för oss andra,
för han kände verkligen Kurt.
Jag var bara ett fan.
Jag hade stött på honom, men kände honom inte.
Han blev väldigt upprörd när Kurt Cobain dog,
och jag tror att det skrämde upp honom rejält.
Vi gick båda igenom samma saker, men jag hanterade det inte bra.
Det var därför så mycket av det var så läskigt,
eftersom jag men ingen annan visste att jag hade en svår psykisk sjukdom
som var ett stort problem.
Jag tog en massa mediciner, som...
Jag tror inte jag är bipolär,
men de behandlade mig för bipolaritet
och det var läskigt.
Han hade inte missbruksproblem.
Han drack inte mycket, han knarkar inte.
Jag var mer orolig att han skulle hoppa av.
Adam försökte bromsa in allt ståhej runt oss.
Och det gick inte.
Den första plattan var en stor succé.
Om publiken slukar det, kan man inte bromsa det.
Men det ville Adam.
Ni har blivit framgångsrika.
Tror ni att ni kommer att få den tid
ni behöver för att kunna utvecklas i er egen takt?
Och har ni själva det tålamodet?
-Nej. -Inte?
Jag tror att det redan är för sent.
Så tempot har ökat?
Ja, det går redan lite för snabbt.
För mig.
Kommer ni då att kunna ta en paus när ni är hemma i USA?
-Nej. -Nej.
När vi kom hem från Europa och landade i New Orleans,
gick jag på festivalen
och blev totalt överfallen.
Jag fattade inte vad som hände,
men plötsligt...
...en enorm folkmassa som omringade mig,
jag hade ju varit utomlands när det hände.
Jag insåg inte att allt hade blivit så stort,
eller hur man ska säga.
Nu var det som en mani.
Men det märkliga den sommaren var
att det skedde ett byte från att spela indieshower
till att spela manishower,
där alla bara ville höra "Mr Jones".
Det var nog på Greek Theater.
Han sa: "Kom och stå på scen med mig."
SCEN
Vi gick ut, ljusen dämpades,
och ljudet...
Jag har stått på scen i hela mitt vuxna liv,
men inte inför så många
och inte med den sortens kraft, där man går ut
och det är som en våg slår emot en.
Det går inte ens att beskriva.
Ljudet var så överväldigande, hela känslan av förväntan,
allt det rusade emot en.
Jag tänkte: "Åh, så det är därför
han får kämpa så."
Jag började lyssna på August and Everything After.
BASKETTRÄNARE
Så fort jag hörde den blev den min favoritplatta.
Jag bodde i närheten, så vi blev rätt nära vänner.
Jag tror att Adam och jag är rätt lika,
lite tystlåtna och blyga, men när man jobbar med nåt sånt
gör man det inför tusentals personer.
Det är svårt att förena, när folk börjar känna igen en.
Å ena sidan är det otroligt smickrande.
Å andra sidan... Man gillar sitt privatliv,
och känner sig lite självmedveten.
Att komma underfund med det när man blir allt större,
och att hantera berömmelsen, det känns konstigt.
Jag ledde Chainsaw Kittens.
Jag kände honom eftersom det inte gick att undgå då.
MUSIKER, CHAINSAW KITTENS
Jag fick verkligen se hur de överexponerades.
Vi kunde promenera nånstans, nån snubbe kunde dyka upp
och typ: "Det är du som är han!"
Fast han inte riktigt visste vad bandet hette
eller vem han var, men att han var killen på TV.
Det fanns en biograf nära vårt hotell.
Jag gick och satte mig där. Det fanns ingen på biografen.
Dörren längst bak öppnas.
En kille kommer in, sätter sig bredvid mig och säger:
"Är inte du killen från Counting Crows?"
Och jag sa: "Ja."
"Är det okej om jag sitter här?"
Jag sa: "Du, jag försöker bara ha en ledig eftermiddag.
Jag försöker bara få lite tid för mig själv."
"Okej, mannen." Han reser sig och går.
Nån halvtimme senare öppnas dörren där bak igen.
En kille går nerför gången.
Jag sa: "Kan du inte låta mig vara?"
Men det var inte han. Det var killen som står i kiosken.
Han sa: "Jag vet inte varför,
men det står en kille i lobbyn som pratat i telefon i 30-40 minuter
med alla han känner och sagt att du är här,
och nu står det runt 200 pers utanför."
Jag sa: "Du måste skämta."
Han sa: "Om du vill smita ut, så finns det en utgång längst ned."
Jag går ut, smyger ner en gränd, och börjar gå längs gatan,
sen hör jag nån skrika, och då får jag kuta.
En enorm folkmassa jagar efter mig till vårt hotell.
Jag var vettskrämd. Som att vakna på Mars en morgon.
Det tar ett tag att vänja sig vid gravitationen.
Jag hörde honom klaga på det, och tänkte: "Du är ju framgångsrik.
Vad är problemet?" Jag och Adam åt lunch.
Vi satt vid bordet, han och jag, och några till, och då kommer
en tjej på kanske sex år och säger:
"Ursäkta, kan jag få din autograf?"
Han sträcker sig efter vad hon har, och plötsligt dyker hennes morsa fram
från bakom en buske och knuffar bort ungen.
"Gud, jag är ett stort fan, kan vi ta en bild ihop?"
Man tänker: "Herregud."
Det var då jag tänkte: "Åh."
"Här händer helt klart andra saker än jag kände till."
Den första tiden gjorde dreadsen att alla kände igen honom.
"Mr Jones"-videon gjorde honom till en superkändis.
Han kunde inte gå nånstans utan att bli igenkänd.
Våra upplevelser var nog väldigt olika.
Jag är tränare i knatteligan, och så spelar jag i ett band.
Jag var inte... Jag är fortfarande inte berömd.
Jag råkar bara ingå i ett berömt band.
Vi pratar om att hantera kändisskap och även om att turnera i tre år,
och att gå från noll till tre år.
Det var stort för oss.
Han var obeveklig gällande
att vi skulle vara mer än ett radioband.
Vi skulle vara ett band alla kunde se live.
Men att i princip turnera konstant i tre år...
Det kan man också bli knäpp av.
Att resa utmanar verklighetsuppfattningen.
Man vet inte vad som är verkligt längre.
På turné blir alla lite bortkopplade,
ingen vet var man är, eller vilken dag det är.
Man vaknar i en ny säng varje dag, och det är en annan värld.
Man upptäcker att ens minnen förvanskas, det som hände
för en månad sen känns som det hände för några dagar sen.
Det som hände för några dagar sedan känns som...
-"När var det?" -"Flera veckor sen."
Allt är ett enda kaos.
Det finns inget konstant i ens liv förutom föreställningen.
Så det är tufft att turnera.
Det fanns en period då folk bara ville höra hitsen,
och de var inte ens musikfans.
De vill bara ha sin radio i konsertformat.
När man går på konsert, så vill man höra låten
så som den spelas i ens huvud.
Man vill att de ska spela hitsen
så som de är, så som man själv älskar dem.
Sånt gör inte Adam Duritz.
Han gjorde narr av mig. "Pantera Sarah" var en gliring...
F.D. KLUBBARRANGÖR
...för att jag gillade metal.
Jag minns inte. Jag trodde jag kom på det.
Adam sa typ: "Åh, Pantera."
Och jag sa: "Ja, jag gillar dem."
Han sa: "Gillar du heavy metal?"
Jag sa: "De har åtminstone en grym scenshow.
Det kan man inte anklaga er för."
Det visste jag inte! Det minns jag inte.
"Jag såg er i Milwaukee. Jag drog efter fyra låtar."
Det var det första jag sa till Adam.
Han sa: "Va?"
Jag sa: "Eagles Ballroom. Ni sög.
Min tjejkompis och jag drog."
Han sa: "Jag minns den showen."
Det var den sommaren då jag...
När jag väl stod på scen varje kväll var jag så arg.
Publiken var hemsk mot våra förband. Verkligen hemsk.
De vill bara se oss och höra "Mr Jones",
och buar åt de andra banden.
En del av dem var mina vänner,
och andra var mina idoler, till exempel Alex.
En kille vid namn Alex Chilton värmde upp.
ALEX CHILTON I CLEVELAND
Helt okänd.
Publiken i Milwaukee kan vara skoningslös.
När Adam kom ut var han förbannad. Hans kompis hade just blivit utbuad.
Han var arg över hur han behandlats.
Jag såg på min tjejkompis
efter några låtar han sjungit verkligt argt,
och att jag tänkte: "Jag vill inte att detta ska förstöra min kärlek
till Counting Crows musik. Vi drar."
Erfarenheterna under den sommarturnén gjorde det svårt att vilja uppträda.
Jag fick ett litet sammanbrott.
Vi fick ställa in några shower mot slutet av turnén.
Han var väldigt skör.
Han var absolut inte förberedd på det som hände.
TURNÉLEDARE
Det som hände var en massa beröm och en massa smädelser.
Jag vet ingen som kan hantera sånt.
Vi fick ett legitimt bakslag.
Det lustiga var, att under de där första
fyra-fem månaderna, så var recensionerna fantastiska.
Alla sa: "Jag har hittat ett grymt band."
Men sen vände hela snabbt till nåt annat.
Counting Crows var inte poppis i San Francisco.
De är väldigt kinkiga där.
Och väldigt bestämda vad "häftig" innebär.
Och då betydde "häftig" att försöka låta som Stooges,
Butthole Surfers eller nåt sånt.
Allt som luktade minsta lilla av att vara kommersiellt,
eller att man kunde sjunga rent, det var "ohäftigt, mannen".
Så när Counting Crows blev stora, bespottades de i San Francisco.
En kille kom fram och sa: "Sånt flyt ni haft!"
Jag sa: "Tack." "Nej, jag menade
att ni haft flyt, eftersom ni är så kassa."
"Ni har haft en massa framgång, medan bättre band inte haft det.
Är det inte konstigt att vara berömd när man är så kass?"
Jag tänkte:
"Vem går fram till en främling och säger nåt sånt?"
Japp, man får skit.
Folk brukade kasta sten mot mig på grund av min klädsel.
Folk har sagt åt mig att avgå, de har e-postat mig...
"Hur fick han tag i min e-postadress?"
Det ingår i jobbet.
Det man måste göra är att förlika kritiken med det liv man får leva.
Vi har ett hus i North Berkeley.
Det verkade vara fest varje kväll på vår gata.
En hel partyscen uppstod.
Sen insåg jag att det inte var det, utan en massa ungdomar
som tältade på vår gräsmatta.
De hade typ bosatt sig där, och nu bodde de där.
De såg oss varje dag genom fönstren.
De pekade på oss genom rutorna.
Jag började få panikångestattacker,
typ "Jag kan inte jobba här. Vart ska jag ta vägen?"
"Vart jag än går blir det samma sak."
Man börjar dra sig undan alla när folk smyger sig på en så där.
Jag började isolera mig.
En dag fick jag ett samtal. Det var Sal Jenco
och Johnny Depp som ringde från Viper Room.
DELÄGARE, VIPER ROOM
De sa: "Hur är läget?" Jag sa: "Okej, typ."
De sa: "Vad är det?"
Det var nog rätt uppenbart,
så jag berättade. Och de sa: "Vänta."
De mumlade nånting sinsemellan och lät mig vänta.
Sen sa de: "Hör på vi har fixat rum på Bel Age,
hotellet precis bakom Viper."
"Vi har bokat ett flyg klockan sju från Oakland till Burbank.
Det är fest ikväll. Kate Moss fyller 21.
Bara flyg hit, du måste bort därifrån.
Du måste därifrån nu direkt."
Så jag drog.
Den första kvällen, Kate Moss fest, när supermodeller var som störst,
fanns varenda en av dem i ett och samma rum,
vilket känns väldigt märkligt.
Som att gå på konstmuseum och stöta på American Gothic,
sen gå upp för trappan,
och där hänger Clouds av Georgia O'Keeffe, väldigt berömd,
och så finns den där rakt framför en.
Man hamnar på en fest när man haft en hemsk vecka hemma,
och där står Elle Macpherson och alla andra kända modeller
man kan tänka sig.
"Och förresten, detta är William Burroughs."
"Detta är Tom Petty." "Detta är Billy Gibbons."
Allihopa finns de i ett litet rum på en klubb Johnny och Sal skapat.
L.A. var en fristad.
Där och då kändes det magiskt. En hel stad full av drömmare.
Oavsett om deras drömmar
var ytliga, eller djupa, konstnärliga, eller inte.
De ville inte göra det andra gjorde. Och de ville skapa något eget.
Dansare, skulptörer, målare, modeller, skådespelare,
författare, regissörer, musiker.
Christina Applegate gav mig en Nikon i julklapp
ett år, typ 1993 eller 1994.
Jag fotograferade mycket,
och på den tiden fick man inte ha kameror inne på Viper.
Inget Internet, inga mobiler...
F.D. ANSVARIG, VIPER ROOM
Eftersom jag var chef kunde jag ta med min Nikon,
så jag har massvis med bilder.
Jag hade alltid en Olympus-kamera som fick plats i bakfickan.
FOTOGRAF
Och inte som ett led i nån stor plan,
annat än att jag visste att mina vänner var fett häftiga.
Och det ville jag inte glömma.
Jag var Instagram innan det fanns.
Jag tog bilder och gick till...
Det fanns ett ställe på Sunset som framkallade express.
Gud, vad de tjänade pengar på mig.
Jag brukade ta två eller tre kopior, för jag gav folk kopior av de bilder
där de själva fanns med,
och sen satte jag in dem i ett fotoalbum
och tog med dem nästa kväll jag annonserade för,
och så vandrade albumet runt.
Förutom Randall, ibland.
Jag lät Randall fotografera ibland, för jag visste att han inte sålde dem
till skvallerpressen.
När jag sprang runt med Adam hade jag den enda kameran där.
Så om jag inte fotograferade, fanns allt bara i våra minnen.
Och det gör bilderna speciella.
Jag säger alltid att den tiden var den sista ljuva tiden,
för där fanns en skönhet i att...
...kunna gömma sig.
Jag bodde i ett av Christina Applegates hus,
och hon tänkte hyra ut ett till.
Jag sa till Adam:
"Christina vill hyra ut ett hus."
Jag minns att vi körde upp till Laurel Canyon, och att jag sa:
"Kom ihåg vägen, detta kommer bli
din väg hem från och med nu."
Och i nästa sekund har han flyttat till det förbjudna L.A.,
där allt ont i världen uppstår.
All skit kommer från L.A.
Om man vuxit upp runt San Francisco, i synnerhet Berkeley, så heter det:
"All världens skit kommer verkligen därifrån!"
Ingen som varit där tycker så, men strunt i det.
Förutom Randall var de enda jag kände i L.A. de på Viper Room.
Jag kände Sal, jag hade träffat Johnny,
Shannon, och några som jobbade...
De var typ de enda jag kände,
vilket var orsaken till att jag bara hängde där.
Jag vet att många inte skulle hålla med,
men det hade nåt intimt, som i Skål,
som på en liten bar. Visst, stora namn uppträdde där,
Smashing Pumpkins, Oasis med flera,
men gästerna som kom fem, sex kvällar i veckan
var som ens familj.
Där fanns ett skyddsnät runt folket som hängde där, däribland Adam.
Shannon sa typ: "Du, jag måste gå på toa."
"Kan du sköta en kassa?"
Jag sa: "Visst."
"Kan du göra det, då?"
Så jag stod i baren, jag skötte kassan,
och sen varje dag.
Det var bara där jag mådde bra.
Jag lärde honom stå i bar,
och han blev så bra på det att han sa:
"Dricksen är inte till mig, de är till henne."
Han fick träffa tjejer och folk, och jag fick festa med mina vänner
och tjäna en massa pengar. Och sen tror jag att
eftersom han kunde snacka med folk utan att det blev:
"Han från Counting Crows snackar med mig."
Det var: "Vad vill du dricka?"
"Rom och cola? Okej. Åtta dollar, typ."
Han kunde snacka med folk, utan att vara den personen.
Jag minns att nån sa:
"Den där snubben är skitlik han i Counting Crows."
För ingen kunde föreställa sig
att killen på framsidan av Rolling Stone
också serverade dem en Amstel Light.
Vi tog långledigt.
Jag minns att jag ringde till Adam och sa:
"Ska vi träffas och skriva lite?
Vi borde träffas."
Han sa: "Jag är inte med i nåt band."
Vi visste att han brottades med saker.
Vi undrade faktiskt om det skulle bli nån andra platta,
för det verkade som att han var redo att lägga av.
Tanken som alltid for genom mitt huvud var:
"Är det bättre att ha nått dit
och det sen tar slut,
eller vore det bättre att aldrig ha nått dit,
att inte veta hur det är?"
Jag vet inte om det är sant,
men jag läste att Adam började jobba på nån bar
efter första plattan,
och jag har försökt göra detsamma på mitt eget sätt.
Så fort vi slutfört nåt försöker jag göra nåt sånt.
Det verkar som han försöker hålla fötterna på jorden.
För mig antyder det att han försöker komma ihåg:
"Jag måste göra normala saker också,
för att kunna sjunga om saker andra människor genomgår."
Det inspirerade mig. Är det sant?
Det är sant. Han var bartender på Viper Room.
Åh, Viper Room!
Kanske inte lika jordnära som Des Moines flygplatslounge.
Jag var aldrig bra på...
Jag är fortfarande inte bra på att gå fram och snacka med folk.
Det spelade ingen roll för i L.A. började folk snacka med mig.
Och inte bara fans.
Faktum är att de betedde sig normalt, för alla var berömda.
Och även om jag också var det, vem bryr sig?
"Jack Nicholson står där borta. Vem fan bryr sig om dig?"
En kväll åt jag mexikanskt tillsammans med Allen Ginsberg.
Vi såg Adam Ant uppträda. Vad finns det väl mer i livet?
Och när jag återhämtat mig, för jag behövde göra det,
så var det magiskt.
Och det gav mig en hel värld att skriva om
som var helt fantastisk.
Jag såg fram emot att få göra en platta.
Det var ett helt annat liv det året jämfört med nånsin tidigare.
Jag hade turnerat världen runt.
Jag var en rockstjärna. Och sen flyttade jag till Hollywood.
Jag fick träffa en massa häftiga människor.
Och det ville jag skriva om. Och jag tänkte att...
"Jag ska skriva världens fetaste rockalbum nånsin."
Jag kan inte föreställa mig pressen när man går
från att vara ett okänt band som säljer sju miljoner ex
av sin första platta utan ansträngning.
Man vet inte att det ska hända.
Sen blir det så, och då säger alla: "Gör om det."
Den här gången höll vi till i en stor 30-talsvilla
uppe bland kullarna vid Griffith Park.
Vad är skillnaden med att bo här?
Får allt ett annat sound?
Vi kan samlas i samma rum allihop. Det ekar.
Vi tänkte att rummets egenskaper kan vara till hjälp.
Jag vet inte om det funkar, men det ger ett unikt sound.
Osäkert om det låter bra eller inte.
-Men det låter unikt. -Okej.
Där fanns en stor entré där man gick in,
med en stor trappa,
en klassisk trappa.
Och vardagsrummet till höger blev där bandet spelade, musikrummet.
Jag åkte iväg och köpte allt.
Kablar, mikrofoner, bandspelare, hörlurar, en massa grejer.
Detta är min vän Jane Pratt.
Hon har varit redaktör för tidskriften Sassy,
eftersom hon själv är så kaxig.
Jag befann mig mellan tidskrifterna Sassy och Jane...
TIDSKRIFTSREDAKTÖR
...och gjorde en massa TV.
-Det här var Jim Morrisons piano. -Lägg av.
Jodå.
Hyresvärden lämnade kvar det.
Jag kände bandet eftersom jag brukade gå hem till Adam
för att dricka öl och se på TV när han var sömnlös.
Det låter för jävligt. Det ska det göra, och det gör det.
-Mycket bra. -Ja.
Vi började fundera på producenter.
Jag hade en tanke om en helt ny känsla,
och tänkte omedelbart på Gil Norton.
Ska vi fortsätta förbi refrängen eller behålla det ni gjorde?
Han hade jobbat med Pixies på Doolittle,
som är en helt otrolig skiva.
Meningen var att göra den rockigare.
Förutom Tony Berg kändes det som att alla andra
på skivbolaget ville ha en ny August and Everything After,
och vi gick åt ett helt annat håll.
Jag vill inte göra After August and Everything After.
Tony?
Jag tror Adam betraktar inspelningar som en möjlighet att uttrycka sig.
F.D. CHEF, GEFFEN RECORDS
Ofta är det nåt han inte kan uttrycka.
En magkänsla.
Och vet du vad? Det är så det ska vara.
Det är hela jävla poängen.
När orgeln kör, haka på.
-Solo? -Ja, när orgeln kör, bara haka på.
Vi får se vem som vinner.
För den andra plattan ville Adam göra allt lite tyngre,
och han ville ha en lead-gitarrist, jag tror att vara där ute helt ensam,
utan nåt annat att bolla med...
För en sångare som han var det nog lite väl mycket.
Fokuset blev för stort. Han hade redan all fokus.
Det är bra med en partner.
Jag bodde norrut, tillsammans med en gammal skolkompis.
Jag satt bara och följde OJ Simpson-rättegången,
och han kunde aldrig sluta ställa frågor.
Vi hade turnerat i tre år, och jag måste därifrån.
Adam sa: "Kom hit."
-Är Dave där? -Ja.
-Dave är här. Dan?
Ja.
-Charlie? -Alla är här.
-Ja. -Matt?
-Yo. -Ta med en bas.
Var är Charlie?
-Yo! -Då kör vi.
Jag hade aldrig varit i en studio.
Jag hade spelat in enstaka saker med vänner,
spelat in i vardagsrum och så.
Detta var min första platta, och här var den,
plattan som jag vet att folk kommer att höra.
Jag försökte bara fokusera och överleva.
Dra åt helvete, Hollywood!
Dave Brysons rytmgitarr är det framträdande instrumentet
på den första plattan.
På den andra hörs både Dan och Immy också.
Charlie är en konstant närvaro som elegant jämnar ut saker.
Vanligtvis kommer Adam in med en låt som bandet sen jobbar på.
Sen kommer Adam in mot slutet av dan eller nästa dag och säger
att vi alla är hemska musiker som borde lägga av.
Sen jobbar vi på det, och i slutändan älskar han oss.
Allt handlar om att få Adam att älska oss.
Du är så sparkad.
Jag har fått sparken! Det var det. Jag är ute ur bandet.
Om man träffar en äkta konstnär, så är det nån som vill röra om,
som vill utmana lyssnaren eller dem med makt.
Det tycker jag Adam gör mycket bra. Han gör det som en konstnär.
Det är inte att vara stöddig. Det är att vara expressiv.
"Catapult" inleder albumet med att
jag slungats ut i stratosfären, sen kraschat mot marken,
och nu måste jag klura ut hur jag ska hantera det.
Och Recovering the Satellites själv, som handlar om att ta sig samman
när man kraschat mot marken.
Adam och jag har levt nån sorts konstiga...
FÖRFATTARE
...liv som korsat banor, vilket resulterat i
att han dejtat 1,5 av gänget från Vänner,
att jag skrivit två böcker om Vänner, plus den första huvudartikeln
om Vänner i Rolling Stone.
AV DAVID WILD
Adam är en snygg kille på många sätt.
Han har nåt troll-likt över sig, men nån som kan skriva såna låtar...
Vore jag skådespelerska, hade jag nog dejtat honom.
När jag träffade Jennifer Aniston
ljög mina vänner för mig, och hennes vänner ljög för henne.
Alla sa att vi båda var väldigt kära i den andre.
Jag visste ingenting om henne.
Jag var upptagen när de var på TV.
Torsdagar klockan 20.00
ser jag inte på TV, jag står på scen.
Det sjuka var att detta var epicentret
av berömmelse och projicering under 90-talet.
Varenda kille jag kände frågade mig under första säsongen
av Vänner, när jag skrev om det,
om Jennifer Aniston var singel?
De trodde väl de hade en chans, eftersom TV-stjärnor
har det värdet.
Man möts via TV och man tänker:
"De är som riktiga vänner."
När vi gjorde oss redo att spela in, uppträdde vi på Viper Room
där vi jobbade på vårt material.
Jen kom till showen, och hon var häftig,
smart, verkligen rolig och vacker.
Jag blev betagen. Och tydligen gillade hon mig.
Plötsligt så dejtade han de skådespelerskor
alla rockkritiker tyckte han borde dejta.
Sen tar han också klivet ut i
det moderna kändisskapet, just när det exploderar.
Typ precis i den stund då Rolling Stone konkurrerade
med tidskrifter som Us, tidskrifter om popkändisar.
Han gjorde alla förbannade.
Jag minns att jag var här med Jen och Adam, och vi drog.
Adam hade parkerat tvärs över gatan, och drösen med paparazzis var hemsk.
Man såg aldrig Kurt Cobain dyka upp
bland gänget från Sabrina, tonårshäxan
och dejta folk.
Det tror jag kan ha gett honom minuspoäng
bland de frälsta inom hipness- eller alternativkyrkan.
Saken är den, att det inte är deras sak.
Under de åren
då jag tillbringade mycket tid med Adam,
så var han djupt förälskad kanske fyra, fem gånger.
Han kunde förälska sig väldigt fort.
SKÅDESPELERSKA
Mina minnen av Adam är 98 % platonska,
kanske 98,6.
Han hade klarat sig utan några av de där tjejerna.
Jag hade lätt kunnat stryka några namn från den listan.
Här är kvällens lista.
När vi spelade in vår andra platta
Recovering the Satellites, dejtade han Courteney Cox.
Hon hängde med oss, hon satt på turnébussen med oss.
Hon har målat mina fingernaglar.
Det finns flertalet referenser
till henne på plattan. Det är hon som är "Monkey".
Hon är tjejen han ser på andra sidan sjukhussalen
i "Long December". Det är Courteney.
Den plattan är nära knuten till det förhållandet.
Förhållandet var nog inte det mest hälsosamma,
eftersom Adam inte var den mest hälsosamma
vid den tidpunkten.
Courteney var nog mitt längsta förhållande,
fast jag vet egentligen inte...
...om vi var ihop hela tiden eller inte.
Vi var väldigt, väldigt olika.
Och det fanns stunder då vi hade det underbart ihop.
Och det fans stunder som var rejält jobbiga.
Vi var inte på samma våglängd.
Jag fattar det. Det är svårt att motstå berömmelsens frestelser,
men de kan också bli något väldigt destruktivt.
Jag tror han insåg att han vid en tidpunkt höll på
eller åtminstone flirtade med att bli en kliché.
Håll ditt privatliv privat.
Spara din offentliga persona för jobbet.
Det hjälper till att skydda dig mot saker som kan såra dig,
eller bli väldigt personliga.
VH1 Storytellers var motsvarigheten
till MTV Unplugged.
Det som särskilde Storytellers var berättaren,
som förklarade för en vad låten handlade om.
Ibland känns såna här låtar lite slitna.
Alla som får en hit
tycks skriva en låt om hur jobbigt de har det,
och det känns lite svårt ibland att få folk att sympatisera med det,
liksom: "Åh, stackarn är berömd, så synd om honom."
Det är märkligt. Plötsligt förändras hela ens värld.
Folk ser på en annorlunda, behandlar en annorlunda.
Jag anpassade mig, men där fanns en period
när jag hade det jobbigt.
Vi försökte verkligen komma på kompletta omarbetningar
av en massa låtar.
Att ta en låt som "Have You Seen Me Lately?",
som ju är en tung, rockig låt på platta, inte sant?
En massa gitarr, piano...
...och den liksom...
Men att skala av låten, frilägga texten, grunden,
hela anledningen till att låten existerar.
Man tappar det behagliga hos elgitarren,
som distraherat en från det faktum att låten
handlar om att må skit, om att vara rockstjärna
för din skull, här och nu.
"Have You Seen Me Lately?" är en arg låt.
Det var första gången i livet som jag upplevde det här
med att existera på mer än en plats.
Man lever sitt eget liv men också i en fantasiversion
av en själv i folks uppfattning om en,
och man lever på radion.
"Have You Seen Me Lately?" handlar specifikt om
ens relation till berömmelsen och folks relation till en
genom berömmelse och ilska, och ett avvisande av det.
Och vad anser du då om mig nu?
När jag sagt "Dra åt helvete", vad anser du om mig?
För kan du säga mig en sak, en endaste sak
som du minns, och har du sett mig på sistone?
För jag är inte den personen längre.
"Have You Seen Me Lately?" är uppfyllandet av profetian,
Mr Jones mörka, hemska profetia.
Där finns förutsägelsen och kulmen.
"Japp, jag blev berömd. Japp, jag hatade det."
"Japp, jag känner inte igen mig själv."
"Jag vet inte vem jag är,
och du vet inte heller vem jag är."
"Du tror det."
"Du har sett mig på tidskriftsomslagen."
"Du har sett mig på MTV."
"Du har sett mig med den skådisen, eller den."
"Du tror du känner mig, men det gör du inte."
"Berätta en endaste sak du minns om mig."
Vår nya platta heter Recovering the Satellites,
och den kommer ut den 15 oktober.
Ni har nu hört den före alla andra.
Den här låten heter "Walkaways".
Jag såg fram emot det. Vi hade vår ingång klar.
Vi var inte okända.
Vi hade haft en av de största plattorna
i världen de tre senaste åren,
och alla skulle lyssna på vårt nästa släpp.
Bara den var bra, så var allt lugnt, att glömmas bort var det
man var rädd för, inte missnöje.
Jag oroade mig inte för att ingen skulle gilla den.
Jag trodde det skulle bli en kanonplatta.
Och det blev den.
August hade sålt en massa ex.
Jag vet inte vad den hade sålt då, kanske sex, sju miljoner. Jag tänkte:
"Alla plattor kommer sälja i sju miljoner ex.
Liksom, hallå? Självklart.
Satellite kommer sälja sju,
mer än sju", tills den inte gjorde det.
COUNTING CROWS CD ÄR SOLID MEN SJÄLVUPPTAGEN
När den släpptes brydde ingen sig,
eller också avfärdades den.
Han är en grym konstnär, och känslig.
Lika hård som han är på utsidan,
lika försiktigt måste man hantera honom,
för han är en mycket bra låtskrivare och en fantastisk sångare.
Om nån skriver att han suger, kommer det påverka honom.
SÅ HAR FRAMGÅNGEN FÖRSTÖRT ADAM DURITZ
Tack och god kväll. Ta hand om er.
Jag blev irriterad under turnéerna.
Recensionerna trillade in, och de var skit.
Faktum var att de inte ens var skit, de handlade bara inte om oss alls.
De handlade om folk man dejtat och hade inget med musik att göra.
Adam brydde sig. Han var känslig för kritik.
Han är en känslig jävel.
Recovering the Satellites sålde dubbelt platinum,
två miljoner ex, vilket inte
motsvarar August and Everything After.
Men att sälja två miljoner ex,
och det år 1996, av sitt andra album
under en motreaktion,
i en miljö där alla börjar hata en för att man är framgångsrik...
GNÄLL HELA VÄGEN TILL BANKEN
Det är nästan mer imponerande än att sälja sju miljoner ex rakt av.
För en del är Recovering the Satellites,
den andra plattan, den fördömda andra plattan,
fastän det är ett grymt album och mycket framgångsrikt i egen rätt.
Det är en fantastisk platta.
Där och då var jag förkrossad.
Jag hade jobbat så hårt med den.
En bidragande orsak var att jag mådde så dåligt.
Psykiskt sett var jag ett vrak.
Jag trodde det var vår sista platta.
Jag höll på att förlora kampen mot vad det nu var,
och var på väg utför.
Det tog honom flera år att få grepp om sin diagnos.
För att vara ärlig, så kände jag bara att om han måste avboka en show...
...så är det synd för affärerna, men om det hjälper honom
att ta sig igenom turnén, så okej.
Om vi måste ställa in turnén för att du inte orkar, förstår jag.
Ta lite ledigt, fundera över saker.
Det stod inte helt klart vad man borde göra...
...när det blev illa, vilket det blev ibland.
Läkaren rekommenderade avgiftning för att avvänja sig från medicinerna.
Receptbelagda sådana.
Han sa nej och bokade en turné.
Vi gjorde en turné med honom på avvänjning,
helt jävla galen, vilket var jobbigt.
Jag kämpade mot min psykiska sjukdom.
Den sänkte mig på ett sätt jag hade svårt att övervinna.
Om mina låtar handlar om nåt, så handlar de nog om försöket
att åtminstone försöka känna saker
medan allt runtomkring en uppmanar en att vara stum,
att döva sina känslor.
Om det finns ett enda budskap, så är det det.
Jag vet inte om jag tror att det är möjligt att bli lycklig.
Jag vet inte om världen lämpar sig för sånt.
Ett tag när jag bodde i L.A., var jag ett vrak,
och började skära mig själv.
Det värsta med att skära sig är att det känns som det funkar.
Trycket lättar liksom lite.
Då skar jag mig lite till, för det kändes faktiskt bättre.
Jag minns att jag gick igenom den logiken
och tänkte att logiken egentligen inte var särskilt bra.
Jag var klar nog att tänka:
"Det är som jag gör nåt produktivt, men det stämmer inte."
Så jag ringde läkaren och sa:
"Detta är ett problem. Jag har problem."
Jag skrev in mig på UCLA Medical Center.
Samma dag jag skrev in mig skrevs Mariah Carey ut.
Överallt i media gjorde folk narr av Mariah Carey.
De behandlade det inte med respekt eller med nån empati.
De gjorde henne till ett skämt, som nån sorts vrak.
Det bekräftade för mig att jag inte skulle tala med pressen
medan jag inte har kontrollen.
Jag hade utsatts för tillräckligt
för att veta att jag inte borde berätta nånting för dem.
Först kunde man inte prata om det.
Det gick bara inte.
Jag tror att psykisk sjukdom är väldigt utbredd,
för alla tänker olika.
Ju mer vi vet om hur hjärnan funkar,
desto bättre får vi det.
Vi visste att Adam hade kronisk sömnlöshet.
Han var inte främmande för att diskutera sin psykiska hälsa.
Han var öppen inför att vara sårbar kring den,
men han hade inte...
Ingen av oss hade språket.
Att få så stor uppmärksamhet så fort, det känns som att...
...kasta in en bomb i skallen och säga:
"Hoppas det går bra!"
ADAM FICK TILL SIST EN DIAGNOS MED EN SORTS DISSOCIATIONSSTÖRNING
SOM KARAKTERISERAS AV AVPERSONIFIERING.
DET INNEBÄR ATT MAN TAPPAR KOPPLINGEN MELLAN TANKAR,
MINNEN, KÄNSLOR, OMGIVNING OCH IDENTITET.
Jag tror det hjälpte mycket att äntligen få en riktig diagnos.
Att en läkare sa: "De här medicinerna
är nog inte rätt för dig.
Vi ska byta ut dem. Så här ligger det till."
Och att äntligen få nåt som sammanfattar det hela.
Det försvinner inte,
men jag vet hur jag ska andas och undvika panik.
Jag vet hur man tar sig igenom saker, och kan leva med det.
Han vände blad och jobbade med sig själv.
Han befann sig på botten och jobbade sig ur det.
Det var det bästa han nånsin gjort.
Och hur han byggt upp sig, det jobb han lagt ner,
förtjänar all respekt.
Jag försöker att inte tänka på det. Jag tänker inte på det när vi jobbar.
Jag tänker på det då och då.
Det har förstört en hel del för mig.
Man blir ett offentligt skämt, ett skämt alla drar,
som alla är bekväma med, och det är inget personligt.
Känner ni till ett band som heter "Counting Crows"?
Deras sångare är nåt som heter "Adam Duritz".
Denna Sideshow Bob-kopia låg med ett äkta stycke 90-talsdonna.
Ingen match för min imitation av Counting Crows sångare,
albinoversionen!
År 2003 skrev nån:
"I insikt om att han aldrig kan bli nån pinup i stil med Enrique Iglesias
har bandet sångare, Adam Duritz, gått rakt åt andra hållet.
Han strosar ut likt en barfota busschaffis
med en bläckfisk på huvudet."
Den showen hade jag velat se!
Hellre den än Enrique Iglesias.
"Adam Duritz har en rå nerv fäst vid stämband."
Det låter ju positivt.
"Skrikandes, skälvandes, vissnandes, stickandes."
"Counting Crows sångare
har aldrig upplevt smärta han inte velat dela
genom att öppna munnen och skrika ut den."
Det skulle han se som en dålig recension,
men jag ser det som passion.
Så åt helvete med recensionerna.
Det ingår bara i det som blivit populärhumor,
att man blir ett diss-skämt.
Det var den sortens slagpåse vi blev.
Men varför? Vad tror du?
Hur fan ska jag veta det?
Många tycks ju ha blivit förbannade.
En del säkert för att jag bad folk dra åt helvete
när jag vägrade göra vissa saker.
För mig går ett skämt för långt
när det stammar ur ilska eller avund.
När det stammar ur kärlek, kan man aldrig gå för långt.
Om jag älskar nån, så skriver jag som ett fan
eller häcklar som ett fan,
då är allt lugnt.
Men när avsikten inte är kärlek, då går skämtet för långt.
Jag kunde driva med Adam hela dagen lång.
Han vet att jag älskar honom.
Det är därför jag älskar deras musik.
Som Dave Matthews Band utan alla intrikata gitarrpartier.
Jag älskar Counting Crows. De är något av det bästa
man kan höra i en hiss.
Har du sett The Quiet Man?
Filmen av John Ford, med John Wayne?
En före detta boxare far till Irland för att bo där han föddes.
Han kommer i konflikt med en markägare
som blir allt mer förbannad på John Waynes karaktär.
Han säger åt sin assistent, en liten råttaktig typ,
och säger typ: "Skriv ner ett namn."
Skriv ner namnet "Sean Thornton".
-"Skrev du ner det?" -"Ja."
Dra ett streck över det!
Död åt honom!
Det säger han alltid. "Dra ett streck över det!"
Vad ska jag göra, dra streck över namn?
Jag har annat för mig.
Känns som ett slöseri med tid.
Fast det är en grym scen. En grym film.
Jag gillar att spela.
Jag gillar att göra det här. Det är det enda jag gillar, faktiskt.
Förr hade jag bara musiken i mitt liv.
Numera är det så
att jag inte lever och dör för den på samma sätt.
Att få vara kreativ och skriva låtar betyder mycket för mig.
Men jag sitter inte och dör i misär
helt ensam i ett hus utan nån annan ventil
förutom mina låtar.
Men jag hade en läskig dissociativ ensamhet.
Och sen hade jag låtar,
som var ett sätt att anknyta till världen.
Jag och Adam träffades 2017.
Han var charmig och lite blyg, och väldigt rar.
ADAMS PARTNER
Vi gick och åt middag, och sen dess är det vi två.
Jag känner mig beskyddande gentemot Adam.
Jag har haft den oron förr,
att nån varit beroende av mig för sin lycka,
men Adam är inte beroende av mig eller av nån annan.
Jag tror att dreadsen var en sån sak
som folk inte förstod om honom, och det...
...var kanske en faktor
för hur allmänheten uppfattade honom.
Det kändes som där fanns ett visst mått av förlöjligande,
och även en fixering i media.
"En snubbe i dreads som dejtar en vacker kvinna,
vad är grejen?"
Så i vår relation, när jag kom in i bilden,
så hade han dreadsen,
och jag hade en känsla av, att vad de än var förr,
så påminde de nu mer om en sköld.
De kändes som en mur,
och när jag kunde ta mig förbi dem
och se hans ansikte...
Jag älskar hans ansikte, och... Han har vackra ögon,
och det vackraste leende jag sett.
Och jag har alltid...
...uppmuntrat honom
att han kanske skulle försöka...
...att göra sig av med dreadsen.
Jag blev chockad och glad för hans skull,
för han var lycklig.
Han var redo för en ny era.
Han var redo att bli en ny version av sig själv,
kanske en mer exponerad version av sig själv.
Jag var överlycklig för hans skull.
Den andra plattan är min favorit.
Jag minns att jag hörde Recovering the Satellites
från brorsans rum.
MUSIKER
Den var nåt nytt. Inte alls som första.
Ljudmässigt lät den inte som först plattan.
Den har en fräckhet som fortfarande tilltalar mig.
Den får mig att känna mig, även nu, ung och nyfiken på musik.
Den är en sån där platta
jag fortfarande lyssnar på när jag behöver känna så.
Låtarna är ojämförliga, och konsekventa sedan första låten
på första plattan och sen...
MUSIKER
...till hans senaste. Jag kunde inte fatta
att nån kunde framställa känslor på det sättet.
Den förändrade mitt liv. Tack vare den är jag låtskrivare.
Den gav ett band som oss stor insikt och mod...
MUSIKER, THE LUMINEERS
...om att man inte måste skriva den snabbaste.
mest högljudda låten.
Man skulle skriva särskiljande.
Låtarna kunde vara tysta, eller långsamma,
de kunde vara innerliga.
Ärligheten är inte död.
Uppriktighet dödar en inte.
Det behöver inte vara ironiskt, men det måste vara poetiskt.
Han var väldigt villig att öppna upp sig helt,
vara sårbar, och berätta hur ohäftig han kände sig,
vilket i sig var häftigt.
De som älskade den första plattan
kanske inte köpte Recovering the Satellites,
eller så gjorde de det,
men ingen har nånsin slutat älska hans låtar.
De har aldrig slutat spelas på radio.
Låt se.
Vi ska spela in "A Long December".
-Du som spelar solo? -Japp.
Okej.
Redo? Och...
Detta är refrängen.
Adams talang är långt viktigare
än att vara inne, vilket förändras dagligen.
Åt helvete med att vara inne.
Det är många som fick mycket bättre recensioner än Adam under 90-talet,
men som ingen lyssnar på nu,
och som inte har en plats i flera generationers hjärtan.
Numera vet jag att bara man sjunger
nåt som kommer från hjärtat, nåt man verkligen vill sjunga,
så har man inget att oroa sig för.
Alla kommer att reagera olika, och vissa som hatar det idag
älskar det i morgon.
För mig känns det som Counting Crows bästa musik
låter som den inte bryr sig vad nån annan tycker.
Den berättar bara om hans erfarenhet,
eller deras.
Det är ett brödra- och systerskap
mellan märkliga personer jag har nåt gemensamt med.
Vi tar sånt som händer i våra liv och omvandlar det till märkliga saker
som rimmar, som ett sätt att förklara vad vi genomgår.
RECOVERING THE SATELLITES SÅLDE DUBBELT PLATINUM I USA
COUNTING CROWS HAR SLÄPPT ÅTTA STUDIOALBUM
OCH SÅLT ÖVER 25 MILJONER SKIVOR.
DERAS SENASTE ALBUM,
FÖR DERAS KLASSISKA ARV VIDARE.
Jag är fortfarande besatt av musik.
Den är inte bara en plats där jag uttrycker saker.
Den är en plats jag upplever, och jag älskar det.
Undertexter: Erik Iancovici