Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
OPTAKT
DET FJERNESTE NORD, 1857
Bring ham til mig!
Victor.
Victor!
Bring ham til mig!
Laudanum for at lette smerten. Drik.
Hvor er jeg?
Du er på det danske skib Horisont.
Jeg er kaptajn Andersen. Dr. Udsen.
Hvor mange af dine mænd dræbte den?
Seks.
Den vil komme tilbage og dræbe flere.
Jer alle, om nødvendigt, medmindre I bringer mig til den.
Nej. Den er borte.
Den sank i ishavet. Den er død.
Nej, den er ej!
Den kan ikke dø.
Jeg har forsøgt at dræbe den.
Om I tror mig eller ej,
så kommer den tilbage... efter mig.
Og når det sker,
må I love at lægge mig ud på isen
og lade den tage mig.
Jeg beder jer.
Hvad slags væsen er det?
Hvilken djævel skabte ham?
Det gjorde jeg.
Jeg skabte ham.
Jeg havde besluttet, at mindet om mine onde handlinger skulle dø med mig.
Den er klar.
Noget af det, jeg vil fortælle jer, er fakta.
Andet er ikke, men det hele er sandt.
Mit navn er Victor.
Victor Frankenstein.
Min far gav mig det navn.
Ved I, hvad det betyder?
Det tror jeg, ja. Erobrer.
Én, der vinder det hele.
Ja. Det hele begyndte med ham.
Min far.
Og min mor.
Victor!
FØRSTE DEL VICTORS FORTÆLLING
Victor!
Kom ned. Din far ankommer.
Jeg er her, mor.
Jeg er herinde.
Min far var baron og en fremtrædende kirurg.
Han giftede sig med mor af praktiske årsager,
da hendes medgift var betydelig og hendes slægt adelige.
Det gav min far midlerne til at bevare sin rang og familiens gods.
Han var sjældent i vores liv,
men når han kom hjem, bøjede vi os alle for hans vilje.
Claire, min kære.
Resten af tiden...
Victor.
Far.
Resten af tiden var mor min.
Nej, bring mig den.
Saltene i kødet vil berige dit blod,
såvel som barnets.
Du spiser for to, husker du?
Værsgo.
Det er næringsrigt.
Skytsengel,
søde ledsager.
Stå ved min side, og forlad mig ikke.
Lad din kåbe give mig ly, og...
Jeg hørte dem skændes uophørligt gennem væggen.
De råbte ad hinanden om formue, ejendom... og mig.
Deres stemmer fyldte mig med frygt.
Manden afskyede os begge.
Vores kulsorte hår og dybe, mørke øjne.
Selv vores stilfærdige og sommetider nervøse gemyt
lod til at tirre ham grænseløst.
Nævn så præcist som muligt den gamle klassifikation
over menneskets legemsvæsker.
Blod, sort galde, gul galde og slim.
Mandens hjertes gennemsnitlige vægt?
255 til 310 gram, far.
Kvindens hjertes gennemsnitlige vægt?
225 til 285 gram.
Hvorfor mon?
At en kvindes hjerte er mindre.
Følelsesmæssig dybde?
En melankolsk tendens?
Masse. Blodvolumen, far. Muskulær perfusion.
Ganske. Der er intet spirituelt indhold i væv,
og ingen følelse i en muskel.
Beskriv nu trikuspidalklappens primærfunktion.
Det mindes jeg ikke, far, men jeg skal nok huske det.
Ja, det er jeg overbevist om.
Elfenben bløder ikke, Victor.
Det gør kød.
Før du er kommet i tanker om det, kan din patient være død.
Forstår du?
Trikuspidalklappens primærfunktion
er at forhindre blodets tilbagestrømning i vena cava.
Nej, ikke dine hænder. Ikke længere.
De er nu din viljes håndværksmæssige redskaber,
og vi bør passe på dem.
Men din ansigt er ren forfængelighed.
Du bærer mit navn, Victor, er dermed mig omdømme.
Det bør du huske.
Jeg tror, du har noget godt.
Tre...
To...
Én...
Det er umuligt.
Jeg blander.
Mor?
Far!
Far, det er mor.
Jeg har brug for varmt vand og rent linned. Omgående.
Javel.
- Nej, Victor! - Mor?
Far!
Red hende!
Min mor, som jeg betragtede som en del af mig selv,
som jeg aldrig troede ville forlade mig,
som var selve livet... var nu død.
Hendes øjne var slukkede,
hendes smil gav næring til den kolde jord.
Gå!
Gå med jer!
En del af universet var blevet udhulet,
og nu var himlen mørklagt for stedse.
Dæk dine øjne.
Kig ikke, før jeg siger til.
Nu.
William voksede op med solskin og smil.
Han var af roligere og blidere gemyt og min fars klare yndling.
Tak, far.
Det er en fornøjelse, min dreng.
Han var brisen, og jeg var tordenskyen.
Han var latter, og jeg var panderynker.
Tag tøjlerne.
Se mig, far. Se mig.
Der var mere på spil.
Eller snarere manglede noget.
Min mor var død
i hænderne på datidens mest udmærkede læge:
Min far.
En idé... tog form i mit sind.
Definér kredsløbssystemet...
Uundgåeligt...
...som det er fremsat i De Motu Cordis.
...indtil den blev sandhed.
Far?
Du lod hende dø, ikke sandt?
Jeg gjorde alt for at redde hende. Det bør du vide.
Så du slog fejl.
Ingen kan besejre døden.
Det vil jeg. Jeg vil besejre den.
Alt, du ved, vil jeg lære. Og mere til.
Vi har vist arbejdet nok for i dag.
Jeg blev genfødt den nat.
Jeg havde en vision.
For første gang så jeg
mørkets engel.
Og den afgav mig et løfte.
Jeg ville lære at styre livets og dødens kræfter.
Jeg ville blive en stor kirurg som min far.
Jeg ville overgå ham i ambition og indflydelse.
Skytsengel...
Visionen var så tydelig.
Mere tydelig end noget, jeg nogensinde havde set.
Men hvordan?
Min undergang kom hurtigt.
To oprør og en brand på min mors plantager
tærede på familiens formue.
Vi beholdt godset, men mistede alt andet.
William rejste til vores familie i Wien,
og jeg til London, derefter Edinburgh.
Og dér, i årtier, forsøgte jeg...
...at udvide lægevidenskabens snævre rammer.
Livet.
Dette... er livet, d'herrer.
LÆGEKOLLEGIET DISCIPLINÆRSAG - 1855
Vi bliver født.
Og straks, som vi rejser os, falder vi.
Døden.
Og i øjeblikket derimellem
har vi vores beskedne virke.
Vor fødsel er ikke op til os.
Vel?
Undfangelsen. Gnisten, der vækker tanke og sjæl.
Det er op til Gud.
Gud.
Men døden.
Deri består udfordringen.
Det bør være vor bekymring.
Det bør det være.
Men hvad ved vi? Vi er da ikke guder, vel?
Men hvis vi ønsker at opføre os så uanstændigt som guderne,
bør vi i det mindste levere mirakler.
Ikke sandt?
Lad os vække gnisten i disse unge studerendes sind,
lære dem trods frem for lydighed,
vise dem, at mennesket kan følge naturen til hendes skjulested og forhindre døden.
Ikke blot forsinke den men stoppe den fuldkommen!
Stilhed!
Hvordan agter du at undervise i det umulige?
Subjektet er kroppen.
Liget af en butiksejer, leverets straks efter døden.
Hjernen blottet men funktionel,
rygmarvsgrene og vagusnerver intakte.
I kan se de hårfine ar.
Ingen grove sting er nødvendige med min teknik.
Armen, ser I,
kommer fra liget af en snedker.
Musklerne, ledbåndene og nerverne er alle forbundne nu.
Spasmerne, der bevæger kroppen,
forårsaget af en impuls, er intet nyt.
Det er intet nyt. Men energistrømningen gennem kroppen
relateres til et nyt begreb,
et østligt begreb ved navn qi.
Herved betragtes den vitale energi både ind- og udvendigt.
Jeg anvender nåle i seks...
Stille! Sæt jer!
Dette er en høring, doktor. Ikke et cirkusnummer.
Du hjælper ikke din sag, Victor.
Dette galvaniske fiksfakseri duer ikke.
Fiksfakseri.
Fiksfakseri?
Er du sikker?
Dét er ikke fiksfakseri men en beslutning!
Motorisk koordination mellem øjet fra én død mand og armen fra en anden,
tilført ny vilje og kimen til forstand.
Forstand i en hjerne, der allerede er død?
Rolig nu.
Jeg beder jer.
At bede hjælper altid.
Sluk den omgående, din charlatan.
Dette er fremtiden. Det er muligt.
Hvorfor ikke studere og kvantificere det?
Dette er en skændsel, en vederstyggelighed!
Gud giver liv, og Gud tager det, Victor.
Måske er Gud uduelig!
Måske er det op til os at råde bod på hans fejl!
Lad ikke disse gamle fjolser forstumme jer!
Svarene opstår kun af ulydighed,
fri for frygt og fej dogmatik!
Professor Krempe.
Baron Frankenstein, mit navn er Heinrich Harlander,
og jeg bærer et introduktionsbrev
fra din bror, William.
Fra min bror?
Jeg bad om den ære at gøre din bekendtskab.
Det vil blot tage et øjeblik.
- Kom. - Nuvel.
Så William kommer på besøg?
Ja, om et par dage.
Han vil introducere dig for sin forlovede, der tilfældigvis er min niece.
Elizabeth Harlander, en meget fin ung dame,
direkte fra klosteret.
Billederne er mine.
William er blevet ganske succesfuld inden for finans.
Han er ved at skabe sig et navn.
Ha! Et navn?
Det navn deler vi desværre, om han kan lide det eller ej.
Jeg læste din artikel i The Lancet.
Tror du virkelig, du kan gøre det?
Samle et menneske?
En helt ny krop? Og give den liv?
Du så det i dag, ikke?
Jeg så en korsfæstelse.
Du var færdig, før du var begyndt at tale.
Men jeg viste dem det.
Hvad?
Sandheden.
Den har de glemt i aften.
Ja, men hvad mente du?
Jeg synes, det var genialt.
Ja, det var det.
Men du er som et barn, der er så begejstret,
at han kvæler sit eget kæledyr.
Derfor bekymrer jeg mig om dig.
Kan du kontrollere din ild, Prometheus?
Eller vil du brænde nallerne, før du får den tændt?
Nuvel.
Det er ikke for at være uhøflig, men det har været en lang dag,
og jeg føler mig aldeles uegnet til omgang med fremmede.
Så hvis det var alt...
Der er meget mere.
Jeg har lejet en bolig i Edinburgh.
Om tre dage skal vi mødes med William og Elizabeth.
Den aften vil jeg forandre din skæbne.
Jeg vil vise dit noget ekstraordinært.
Ferskenen. Drej den.
Du bed i den igen.
Du spiser ferskenerne.
Dette er et memento mori.
Ferskenen symboliserer livet og ungdommen, og du tog en bid af den?
- Jeg var sulten, Kiki. - Kald mig ikke Kiki.
Baron Victor Frankenstein.
Du kan gå.
Undskyld mig.
Velkommen.
Herr Harlander.
En ung kunstform, fotografiet.
Farvel Kiki.
Det er allerede en lidenskab.
Har du dokumenterne?
Tak.
- Du er ekstraordinær. - Tak.
Du anvender nervesystemet til at føre energien ind i kroppen,
ikke sandt?
Korrekt.
Derved er dens livskraft, som du kontrollerer,
meget flygtig og fordamper hurtigt?
Hvorledes?
Under foredraget afsluttede du din demonstration i trods.
Men den galvaniske livskraft
var allerede ved at falme, ikke?
Er du selv kirurg?
Ja, for længe siden. Militærkirurg.
Og jeg var ikke ret dygtig.
Men det skabte grundlaget for min formue.
Jeg ejer et par ammunitionsfabrikker.
- En våbenhandler. - Eller realist.
Er du bekendt med Evelyn-tavlerne?
Selvfølgelig. Sir John Evelyn købte
fire tavler, der med stor præcision
blotlægger nerver,
vener og arterier i kadavere. Hvad?
Ja. Men der er en femte.
Den mest betagende.
Udsøgt, ikke sandt?
Kød gengivet på træ.
Kadaveret ligger på brættet og blotlægges lag for lag,
og det resterende væv bindes til træet med harpiks.
- Det viser lymfesystemet. - Ja.
Muslimske læger kaldte det det hemmelige kredsløbssystem.
Det bevæger kun tre liter væske, men det er et omfangsrigt netværk.
- Utroligt. - Ja.
For os, for dig, er den vigtige variation her.
Den niende konfiguration. En meget fin,
næsten æterisk struktur omkring hjertet.
Den kan både distribuere og lagre energi.
Hvis du kan tilgå den uden at ødelægge
- det omkringliggende væv... - Nej, ikke foran.
Ryggen, rygsøjlen, den thorakale krumning.
Selvfølgelig.
En energisk strøm, ardannelse og regenerering uden lige.
Evigt liv.
Jeg vil skænke dine bestræbelser ubegrænsede ressourcer.
Og i bytte?
Vær nu ikke så taktløs.
Vi søger sandheden og det hinsides som beslægtede sjæle.
En dag vil jeg måske bede om en tjeneste,
men jeg søger primært privilegiet at dokumentere din proces for eftertiden.
Jeg arbejder alene.
Jeg er meget stille.
William Frankenstein og din niece, herr Harlander.
Jeg vil overveje det.
Jeg overvejer det.
Baron.
Foregiv nu ikke at være fornuftig. Det ville være en skam.
Victor.
William!
- Victor. - Se dig lige.
Som du dog er vokset.
Det er ikke min fortjeneste.
Lad mig introducere min forlovede.
Lady Elizabeth Harlander.
Det er mig en fornøjelse.
Jeg var ikke chokeret, da du blev smidt ud,
men den ondsindethed, hvormed det skete,
var næppe berettiget.
Det var berettiget.
Det var fortjent.
Det var endda overlagt, ikke sandt, herr Harlander.
Det var noget af en afsked.
Hvorfor provokere dem?
Hvorfor ikke bare fortsætte uden at vække den slags røre?
Hvor forsigtigt, selv for dig, William.
Du lyder næsten som far.
Han var meget taktfuld, vores far.
Han var præcis, diskret, afmålt.
Jeg, derimod, kan ikke forstå, hvorfor beskedenhed betragtes som en dyd.
Victor har altid yndet opmærksomhed.
Allerede som barn lærte jeg at tie på hans vegne.
Måske for meget og for ofte, ikke sandt, Victor?
Hvis livet kan regenereres
ikke blot som simulation,
men som en guddommelig fysisk handling, hvorfor så hviske om det?
Du ler?
- Morer det dig? - Åbenbart, ja.
Er mine idéer utydelige?
Du har bestemt udtrykt dem højlydt nok.
Er de ikke værdige?
Idéer er sjældent værdige i sig selv.
Fortæl endelig.
Tag krigen som eksempel.
William, en cigar og et glas brændevin?
Du har sikkert hørt min niece tale om sagen før.
Hav os undskyldt.
Fortsæt. Idéer...
Tja... Ære, land, heltemod.
De er værdige og ophøjede idéer i sig selv,
ikke sandt?
Og dog dør mænd for dem.
På yderst uophøjet vis
med ansigtet begravet i mudder, kvalt i blod,
skrigende af smerte.
Mænd, der var fædre, brødre eller sønner til nogen derude.
Mænd, der blev madet, badet, opfostret
og uddannet af deres mødre
for blot at falde på en fjern slagmark
langt fra tragediens skabere.
De mænd bliver hjemme, urørte af blod og bajonet,
med intakt hud i varme, rene dyner.
Den slags sker, når idéer forfølges af fjolser.
Betragter du mig som et fjols?
Gå ind til din brændevin.
Drengene venter.
Hvor ofte en mand overbevises om, han har mødt en engel eller djævel
for blot at opdage, det er en illusion.
Det spil skak, vi spiller,
spiller vi kun mod os selv.
Værsgo. Drik.
Et par uger senere red jeg med William og Harlander
til en sø nær Vaduz over kanalen.
Tårnet var et et filtreringsanlæg til at vande markerne.
Byggeriet var offentligt og blev opgivet under krigen.
Ikke denne krig, den forrige.
Eller den før. Jeg kan ikke huske det.
Det øjeblik, jeg så det,
tårnet,
mærkede jeg skæbnen kalde.
Bygningen er nærmest intakt,
Og der er en skakt hele vejen igennem.
Jeg kan få dine ejendele leveret.
Vi bringer dem fra Edinburgh.
Alle dine behov vil blive opfyldt.
- Hvad som helst? - Hvad som helst.
Jeg har hyret William til at hjælpe under hele projektet.
Jeg skal bruge en celle.
- Og et iskammer i nærheden. - William.
Der er to pumpeanlæg ved tårnets base.
Dem kan vi genanvende.
Vi må istandsætte dampmaskinerne.
Vi får brug for benzin til dem.
Dér og dér skal stå fire store kemiske batterier
med positive og negative poler
og et lynnedslagssystem af rent sølv, der fører ned i laboratoriet.
Ja. Mine folk kan levere alt det udstyr, du får brug for.
Så antager jeg, vi har en aftale?
En aftale er indgået.
Skiderik!
Nej. Ikke ham.
Åbn munden.
Du er heldig at blive hængt. Du var død inden for et år.
Harlander lovede mig optimale forsøgspersoner.
Det er meget muligt,
men som du ved,
lønner forbrydelse sig ikke, og vi har ikke mange.
De er nogle ynkelige skvat.
Jeg beklager.
Det er en stærk ryg. Han går an.
Kom tilbage senere.
Tilståelse?
Jeg var betaget.
Hvad kunne så sart og fromt et væsen have at tilstå?
Heldigvis tilbød en mulighed sig,
og jeg...
Jeg ville opdage det.
Tilgiv mig, fader, for jeg har syndet.
Hvor længe er det siden dit sidste skriftemål, min datter?
Knap en uge, fader. Jeg var på et kloster.
En uge?
Har du allerede syndet igen?
Ja.
Synd i tanke, ikke i gerning.
- Er det en mand? - Ja.
Min forlovedes bror.
Lyst?
Had...
- Had? - Manden er frastødende, grotesk...
Det er hårde ord.
Temmelig ufølsomt, ikke?
Med al respekt, fader, så kender du ikke manden.
Han forsøger at kontrollere og manipulere alt og alle.
Som enhver tyran nyder han at spille offer.
Hans eneste fordel er,
at han er langt mere primitiv, end han selv tror.
Mere primitiv?
Forklar dig, mit barn.
Han er nem at genkende.
Man kan se ham... selv midt i mylderet på markedsdag.
Hvornår bemærkede du mig?
Jeg så dig længe før, du så mig.
Har du spist middag?
Jeg er ikke sulten, baron.
Det er jeg godt nok.
- Tak, gode herre. - Selv tak.
Hvilke bøger købte du? Må jeg?
Gæt.
- Gæt? - Det foretrækker jeg.
Nuvel.
En romance
gennemvædet af middelhavssol, silke og kærlighedens små skænderier.
Fornærmende, men ikke overraskende.
Virkelig?
Insekter?
Min videnskabelige interesse angår de mindste ting.
Naturens bevægelser, Guds rytmer.
Jeg har altid søgt noget mere rent, mageløst...
Var det, hvad du søgte på klosteret?
På sin vis.
Var det dét værd?
Er noget?
Tillad mig.
Det er næppe passende.
Er noget?
Nuvel.
Latter!
Og for allerførste gang
blev jeg mere interesseret i livet
og en smule mindre interesseret i...
...døden.
Hovedstangen har en hurtiglåsemekanisme.
Brugte du en legering?
Kobber og zink.
Det her går ikke. Begynd forfra.
Rent sølv er en perfekt leder.
William, bliv her. Jeg beder.
Jeg stoler mest af alt på dig.
Kun et par dage længere.
Du fanger hende ikke.
Smukt.
Skal vi fange eller sætte hende fri?
Fange hende.
Nu har vi noget til fælles.
En fange.
Som lovet påtog William sig ansvaret for opbygningen af laboratoriet.
Kan du ordne det dér?
Hjælp til.
Han fulgte mine instrukser til punkt og prikke.
Batteri.
Det hele er rent sølv nu.
Impulspunkter, der relaterer til lymfesystemet,
hvilket var komplekst, men det lykkedes.
Herr Harlander, tak. Sikke en henrivende fest.
Jeg håber ikke, vi forstyrrer din forskning,
mig og Elizabeth.
Slet ikke.
Hun er ung. Hun kan regne med vor beskyttelse.
Jeg lader dig være alene.
Vi behøver ikke spille komedie.
Fransk porcelæn, som et klokkespil for en mands stråle.
Jeg er tæt på en løsning, et adgangspunkt til det lymfesystemet.
Nå ja, dét.
Der er gået så længe.
Krigen synger på sidste vers...
...og min finansiering vil ophøre i takt.
Du sagde, du havde ubegrænsede midler.
Men ikke tålmodighed.
Jeg har pålidelig information om, at et slag vil finde sted denne uge.
Krigen vil skylle sit bytte mod vor kyst.
En slagmark? Ligene vil være lemlæstede.
Én uge.
- Én uge? - Derefter vil historien forbigå os.
Skyl ud for mig, gider du, baron?
En uge til at fastslå, hvordan strømmen skal leveres.
Umuligt.
Hvad skulle jeg gøre?
Jeg var tæt på. Jeg kunne mærke det.
Og så... kom livet i vejen.
Hun savnede dig vist.
Jeg må advare dig. Jeg har arbejdet på en dissektion.
Det er smukt.
Chokerer det dig?
Det minder mig om martyrmalerier.
Smerten er borte.
Man kan se Guds skaberværk i symmetrien og formene.
Elizabeth.
Jeg må tilstå noget.
Jeg tror på det vidunderlige, og det gør du også.
Der er et bånd mellem os. Kan du mærke det?
Det er næsten fysisk. Jeg tror, det er af en anden verden.
At tro noget gør det ikke sandt.
Hvorfor er du her så?
Hun er et smukt væsen, ikke?
Fjern. Fuldstændig fortryllende, og dog så sær.
Tre hjerter.
Adskillige øjne. Hvidt blod.
Og en fascinerende mangel på valg.
Jeg forstår ikke.
Valg er sjælens sæde.
Vor ene gave fra Gud.
Elizabeth...
Jeg har valgt.
Godnat.
Elizabeth!
Jeg troede, jeg fejlede.
Jeg troede, det var forbi. Jeg troede...
Og jeg troede...
Og jeg...
Symmetrien.
Guds symmetri. Ja.
Ja.
Ved at placere batteriet over lymfesystemet
havde jeg fundet nøglen.
Nu kunne intet stoppe mig.
Intet.
Nej! Tag ingen lig
fra toppen eller bunden, medmindre jeg har markeret dem.
Is eller råd kan have ødelagt vævet.
Kig kun i midten.
Overflod kan være desorienterende, medmindre man skærper sit sigte.
Jeg foretrækker høje, langlemmede lig.
Størrelsen gør arbejdet nemmere.
Det kan jeg lide.
Perfekt.
Hvorfor ikke, kære baron?
Ja, hvorfor ikke?
Find et intakt hoved.
Læg det i vognen.
Læg det derovre.
Bring mig de andre.
Du godeste.
Gider du lige?
Det er færdigt.
Herr Harlander!
Der er en storm på vej!
Min stok.
Min stok!
Min stok, i håndtaget.
Kviksølv.
- Er du syg? - Tak.
Er det... syfilis?
Ja, jeg er døende.
Én nat med Venus og et helt liv med kviksølv.
Er det ikke ordsproget?
Hvilken stadie?
Andet?
Vi kender begge forløbet.
Det begynder at æde mine knogler,
øjenhuler, kindben, tænder, kæbe og kranie, så min hjerne blotlægges.
Svulster, galskab, ekstrem smerte.
En morgen begynder jeg at skrige, og så stopper det aldrig.
Jeg kan ikke klare så vulgær en undergang.
Det bringer mig til min ene betingelse.
Som led i vores aftale, i bytte for
mit generøse bidrag til din sag,
og som vi giver liv til vores nye Adam,
vil jeg placeres i denne nye og perfekte krop.
Nej.
- Nej. - Jo.
Ikke nu!
- Netop nu! - Vi kan tale om det senere, ikke nu.
Der er intet efter!
Der er intet efter.
Jeg gav dig alt, du ønskede!
Jeg gav dig alt, du bad om.
Sig det, og det er dit.
Endda Elizabeth.
Jeg beder dig.
At bede hjælper altid.
Sygdommen har spredt sig overalt i dig.
Den er systemisk, og det ved du.
Alle dine organer er forurenede.
Din hjerne, dit blod, det hele.
Min det er mine penge ikke, vel?
Det er umuligt.
Bare sig ét enkelt ord.
"Ja", hverken mere eller mindre.
Nej! Forstår du? Nej!
Hvad har du gang i?
Stop!
Stop.
Foruden dét har vi intet. Så taber vi begge.
Jeg vil være ørnen, der æder din lever!
Stop!
Herr Harlander!
Vent, se på mig!
Nej! Herr Harlander!
Nej, nej!
Nej!
Du løj for mig.
Du løj.
Victor?
Victor!
Nej, jeg beder dig.
Se. Vi er ens.
Sol.
Sol. Lys.
Mærk den.
Sollys. Solen er...
Solen er livet.
Varmen.
Ja.
Victor.
- Victor. - Ja.
Ja, ja. Selvfølgelig.
Selvfølgelig.
Victor.
Posten.
Breve fra det gamle gods.
Genève.
- Er der noget fra min onkel? - Nej.
Måske bør vi aflægge dem et besøg.
Forsigtig. Se.
Vand.
Ja, vand.
- Victor. - Jeg er Victor.
Det er vand. Kom her.
- Victor. - Kom nu. Okay, godt.
Vi tager et stort skridt.
Vi gør det sammen. Klar?
- Denne vej, sådan. - Victor.
Nej, ikke sådan. Denne vej.
Nej, nej. Varmt.
Nej, rør det ikke.
Det er varmt.
Rigtig flot. Ja.
Ja. Se, hvad vi har her.
Se den lige. Hvad er det?
Hvad er denne sære ting? Forsigtig.
Du er meget stærk.
Ja. Og sådan.
Ja, vil du have én til? Ja, den passer her.
Nøgle.
Victor.
Dette vil holde dig varm.
Et dejligt tæppe til at varme dig.
Victor.
Okay.
Bliv her.
Bliv nu her.
Bliv nu her. Okay.
Jeg vender tilbage. Bliv her.
Victor.
Nej. Det er okay.
Jeg kommer tilbage.
Victor.
Alt var nyt for ham.
Varme, kulde, lys, mørke.
Og jeg kunne forme ham.
Jeg havde aldrig overvejet denne fase.
Efter jeg havde nået verdens ende,
var der ingen horisont længere.
Bedriften føltes unaturlig.
Meningsløs.
Dette foruroligede mig.
Dine mænd vil tilbage.
Ja?
Sandsynligvis.
Men så snart vi er fri, sejler vi videre.
Uanset omkostningerne.
Du deler min galskab.
Måske er der en pointe med, at jeg fortæller dig min historie.
Uanset om det er tilfældet, baron,
så lad mig høre den.
Uger var gået,
og i takt med at hans styrke hastigt voksede, svandt min.
Yderligere sprogbrug eller udvikling forekom ikke.
Nej.
Ned.
Ja, sådan.
Sådan. Bliv dér.
Ja, det er dig.
Det er dig. Okay?
Ja, dette heler ganske fint.
Jeg er træt.
Jeg har ikke sovet.
Ikke et øjebliks søvn til mig.
Du er krævende.
Nu har jeg barberet dig.
Nej, stop.
Slip den. Nej. Åbn.
Åbn din hånd. Åbn den.
Hvad laver du?
Se, hvad du har gjort.
Du skal lytte til mig. Jeg bad dig lægge den.
Dumt! Nej. Stop.
Kom her.
- Victor. - Nej, rør mig ikke!
Rør mig aldrig!
Kom her.
Du gjorde det her.
Såret.
Det er lukket.
Men hvordan?
Okay.
Nej.
Rolig.
Det hele går sikkert fint.
Vi ankommer snart.
Jeg ved, du har tanker.
Det ved jeg, du har.
Et sted derinde har du tanker.
Ikke sandt?
Har du noget, du vil sige?
Uanset hvor usammenhængende.
Har du noget?
Antager jeg for meget?
Victor.
Ja!
Det har vi etableret.
Det er mit navn. Mit navn er Victor.
Kan du sige andet? Noget som helst?
Noget som helst?
Sol.
Kulde. Regn. Blod. Hvad som helst.
Støvler. Kan du sige "støvle"?
Victor.
Nej, ja, nej, ja! Hvad med...
Hvad med "hånd"? Kan du sige det?
Hånd.
Er du bange for mig?
Hvorfor? Hvorfor være bange for mig?
Jeg gør dig ikke ondt.
Jeg har skabt dig.
Jeg er din skaber! Stop!
I er her. I er her virkelig.
Så kom. Kom bare.
Jeg har så meget at vise dig, Elizabeth.
Det er ganske mageløst.
Kom. Jeg viser dig mine noter.
Er min onkel her?
Hvad?
Er min onkel her?
Nej.
Nej, jeg er alene.
- Han... Han er tilbage om et par dag. - Du ser skidt ud.
Jeg har aldrig haft det bedre! Kom!
Har du feber?
Jeg er bare så glad for at se jer.
Jeg er henrykt! Jeg føler mig åndeligt opløftet.
Mageløst. Jeg vidste, det ville komme.
Victor...
Victor. Giv mig lidt tid.
Hvem gjorde dig fortræd?
Jeg må vise dig dette, William.
Lad mig sætte det i system.
Og jeg har noget at vise dig.
Jeg talte med Det Medicinske Selskab.
- De vil gerne se dig. - Nej, ikke endnu.
Jeg er ikke klar endnu.
Jeg troede, det var dit evige ønske.
Manden.
- Manden nedenunder. - Så du ham?
Er han en patient? Et offer?
Hans sår... Du sårede ham.
Nej. Det var verden, der gjorde ham ondt.
Jeg gav ham liv.
Op.
Kom så.
Rolig.
Han tilpasser sig stadig omgivelserne.
Den er stærk, William.
- Du gjorde det. - Den er så stærk.
Du gjorde det.
Alle dens systemer fungerer.
Det hele heler.
Helingen er uforudsigelig, ja.
Men exceptionel.
Hvorfor er han lænket fast?
For hans sikkerhed, og min,
og så er det nemt at vaske og vedligeholde den.
Og den ved ikke bedre.
Men det gør du.
Ved Harlander det?
Jeg gør alt klar til hans tilbagevenden...
- Selvfølgelig. - ...så det er præsentabelt.
Er han intelligent?
Victor, er han intelligent?
Jeg kan ikke begribe, hvordan du bar dig ad,
men det er en enorm bedrift.
Victor, har du nogensinde spekuleret på,
hvilken del af manden,
der rummer sjælen?
Nej, det har jeg ikke.
Der er noget dybt foruroligende ved det væsen dernede.
Forvrænget, som en skikkelse i et spejlkabinet.
Men i bevægelse.
Bevæget af hvad?
Gør det ondt?
Et blad?
Til mig?
Tak.
Er det ikke smukt?
Er det til mig?
Jeg er Elizabeth.
Kan du sige det? "Elizabeth."
Elizabeth.
Min hals laver lyde.
Elizabeth.
Nu går jeg igen.
Eliza... beth.
Du bør ikke nærme dig den.
"Den"?
Den. Ja.
Jeg tror, der er liv i den, men ikke den gnist af intelligens,
jeg havde tiltænkt.
Måske ikke, som du forstår det.
Noget gik galt.
En blokade, et sting, en forbindelse.
Begik den store Victor Frankenstein en fejl?
Væsnet kender kun ét ord.
"Victor, Victor, Victor."
Den gentager det bare i flæng.
Måske betyder det ord alt for ham lige nu.
Måske er hans genfødte ånd enklere,
- renere... - Ren?
Renere end mennesket?
Thi, uden syndens bånd,
vor skabers ånd trængte direkte ind i hans legeme?
Du gode gud, Elizabeth.
Hvis ikke det lød så utroligt,
ville det forekomme mig, at du er tiltrukket af væsnet.
Forståelse.
Jeg så smerte i hans øjne,
og vidner smerte ikke om intelligens?
Hvad med min smerte?
Og hvad, du har fornægtet mig?
Mit hjertes begær...
Dit hjerte?
I hele menneskets anatomi
er det organet, du forstår dig mindst på.
Kun monstre leger Gud, baron.
"Renere end mennesket."
Og jeg er skurken.
Er dit hjerte rent?
Det ved jeg, det ikke er.
Jeg har selv anbragt det.
Op.
Lad os prøve igen.
Giv mig nu dit ben.
Ben!
Giv mig dit ben!
Smerte vidner om intelligens, ikke sandt?
Lad os teste teorien.
Giv mig dit ben!
Ben!
Kom så!
Giv mig det, bæst!
Giv mig dit ben!
Ben!
Victor!
Hvad er der, Victor?
Kom.
Jeg mislykkedes. Jeg begik en fejl.
- Nej, jeg så dine dokumenter. - Jo.
- Det er perfekt. - Væsnet er farligt.
Der er ikke... Victor.
Lad os vente på Harlander og tale om det.
William, der er noget, du bør vide.
Noget, jeg må vise dig.
- Harlander... - I et vredesudbrud dræbte han ham.
Forstår du nu, hvorfor jeg tøvede med at dele dette?
Og særligt ikke med Elizabeth.
Hvad gør vi?
Hvad?
- Hvad gør vi? - "Hvad gør vi"?
Tag Elizabeth tilbage til Wien.
Sig, du må tilbage grundet en hastesag.
Lad hende intet vide.
For hendes skyld.
Gør, som jeg siger.
Vi er snart tilbage. Men dette er bedst for nu.
Sæt dig nu ind i vognen.
Hvor længe vil væsnet leve?
Kortvarigt. Det er jeg sikker på.
Jeg har en grufuld fornemmelse.
Hvad er det?
Vend vognen.
Tag du til Wien.
Vend vognen, eller jeg springer. Han dræber ham.
Sig ét ord.
Ét ord mere. Hvad som helst.
Så redder jeg dig.
Victor.
Elizabeth.
Victor!
Men sådan sluttede det ikke.
Jeg søgte livet, men skabte døden.
Jeg bør vist tale med min besætning igen.
Bare rolig.
De lytter til mig.
Nej, stop! Gør ham ikke fortræd! Jeg er her.
Tag mig.
Bare kom, bæst.
Dræb os begge. Bekræft din skabers beretning.
Min skaber... fortalte sin beretning.
Så lad mig fortælle dig min.
ANDEN DEL VÆSNETS FORTÆLLING
Victor!
Jeg råbte dit navn og forstod, at jeg var alene.
- Hvad er det? - Skyd den!
Skyd den!
Fik du den?
Hey!
Hvor er den?
Mine sår havde helet.
Men jeg frøs sådan.
- Tænder du op? - Okay.
Jeg reparerer indhegningen snarest.
Er du okay? Fik du den?
Nej, vi ledte overalt. Vi fandt den ikke.
Omend vi skød på den to gange.
Blodsporene ophørte en kilometer herfra.
Okay. Kom ind.
Vi fulgte efter den et stykke tid, men så forsvandt den.
Hvad var det? Var det en bjørn?
Hverken bjørn eller menneske. Jeg har aldrig set mage.
Var det et spøgelse?
Det var intet spøgelse. Den blødte. Den var af kød og blod.
Kom. Herovre.
Fortæl mig, hvad I så.
Anna-Maria, tag din bedstefar med over til ildstedet.
Sørg for, han er godt tilpas.
Herovre, bedstefar.
Vi ledte dybt inde i skoven.
Vi finder den.
- Det vil tage tid. - Ja.
Annamaria, kom.
Kom. Hjælp mig udenfor.
Den gamle mand bevægede mig.
Hans blinde øjne var fulde af visdom.
Disse mennesker besad en lyd.
De brugte den til at berette
om følelser og idéer.
De kaldte dem ord.
Vær opmærksom.
Hvad er det her?
En dreng.
- Og igen. - En dreng.
Flot, mit barn.
Og denne?
Et øje.
- Og igen. - Et øje.
Godt gået, min pige.
- Øje. - Og den her?
Hånden.
- Flot. - Hånd.
Giv os en hånd.
Bind et reb om den største deromme.
Jeg længtes efter at være en del af familien.
Vi får brug for mere pindebrænde.
Vi tager et par ture.
At være deres velgører.
Vi får brug for større stammer.
Hvad kunne jeg dog gøre for dem?
Anna-Maria! Far!
Kom! Kom og se!
Se, Anna-Maria!
Se, der er mere! Se!
Hvem kunne have gjort det her?
Skovånden.
Vi bør takke ham.
Tak.
Sig: "Tak, Skovånd."
Tak, Skovånd.
Tak.
Sådan. Se her.
Tak.
Derfra blev jeg deres usynlige vogter.
Skovånden.
Og til tider viste de også mig en smule venlighed.
Tøj, mad.
Og for en stund,
en meget kort stund,
var der fred mellem mig og verden.
Kom.
Sådan. Ja.
Sørg for at lukke porten.
Hvem kunne have gjort det?
Skovånden, hva'?
Jeg har den.
"Og i sidste ende fandt den stolte unge mand
aldrig sin forsvundne hånd."
"Den blev til sten, hans rigdom var borte,
og han mistede både stolthed og hånd."
Rigtig flot.
Smukt læst. Prøv nu den her.
Ulve.
En idé,
en følelse stod klar for mig.
Jægeren hadede ikke ulven.
Ulven hadede ikke fåret.
Men vold føltes uundgåeligt mellem dem.
Måske, tænkte jeg, var det sådan, verden hang sammen.
Den jager og dræber én
blot for at være den, man er.
Fårene bliver solgt sidst på måneden, far.
Så bringer jeg dig, Alma og Anna-Maria til byen.
Vi drager op i bjergene,
jager ulvene og er tilbage ved tøtid.
Jeg beder her alene hver vinter, og i år bliver ikke anderledes.
Lyt nu til fornuft, far.
Gør, som I vil, så gør jeg det samme.
Din stædige gamle ged.
Nu er det kun dig og mig, Ånd.
Kun dig og mig.
Jeg havde forestillet mig mange måder,
hvorpå jeg ville præsentere mig for den gamle mand.
Ville han frygte mig?
Byde mig velkommen?
Afvise mig?
Hvem dér?
Med et enkelt skridt trådte jeg ind i en ny verden.
Én, jeg kun havde set på afstand.
Hvem er det?
Svar mig.
Sig mig det.
Hvad laver du her?
Rejse.
Velkommen, kære rejsende.
Tænk ikke, at jeg undsiger dit selskab, hvis jeg beder dig hente en stol.
Det er svært for mig at være en god vært.
Ja.
Mit syn har svigtet mig.
Men der er brød og brændevin på bordet.
Tag endelig for dig.
Brændevin?
Dit sprog.
Du har svært ved at tale.
Er du ikke fra disse egne?
Er du bange?
Det behøver du ikke være.
Hvad er du bange for?
Alting.
Dine...
Dine hænder er iskolde,
og du er blevet såret, ikke sandt?
Såret?
Dine hænder og dit ansigt har ar,
og du bærer uniform.
Var du såret i kamp?
Du skjulte dig
i møllehjulet, ikke?
Ja. Skovånden.
Ja.
Jeg kan ikke dømme din fremtoning,
men der er noget i din stemme,
der overbeviser mig om din velvilje og venlighed.
Venlighed.
Bliv hos mig.
Del min mad og ild.
Det ville glæde mig at dele den smule, jeg har, med dig,
og dit selskab ville hjælpe mig meget.
Du kunne læse for mig.
Læse?
Gør dette til dit hjem, og jeg til din ven.
Ven.
Venner.
Og da læste jeg min første historie,
og det var den første historie.
Jeg læste om en mand ved navn Adam og en kvinde ved navn Eva
og om deres tid i Edens have.
Jeg læste om rivaliserende byers opstandelse,
et tårn, der kollapsede,
og om Guds vrede.
Og jeg læste om mænd, der kæmpede mod drager
og mænd, der mistede alt.
Og tiden gik
og faldt bort med efterårets blade.
Har du aldrig før set sne, min kære ven?
Den gør verden ren... og ny.
"'Mit navn er Ozymandias, kongernes konge
Se mine værker, I mægtige, og fortvivl
Intet andet ses
Omkring den knuste statue Uendeligt og bart
Kun øde sand, så langt øjet kan se
Mit navn er Ozymandias...'"
Er der flere bøger end dette i verden?
Et par mere, tror jeg.
Ikke her.
Den sidste bog til venstre. Tag den.
Vi er ikke nået til den.
Det tabte paradis, Milton.
Mennesket har spørgsmål til Gud.
Selv Gud har spørgsmål.
Jeg tror, han søgte svar, og det var derfor, han sendte os sin søn.
Døden fascinerede ham nok.
Lidelse.
Jeg vil vide, hvem jeg er.
Hvor kommer jeg fra?
Gud tog dine minder, ligesom jeg ønskede, han ville tage mine.
For mange år siden tog jeg en mands liv,
en god mand,
og jeg har bodet for det siden.
Tilgiv.
Glem.
Visdommens sande kendetegn.
At vide, man er blevet såret,
hvem man er blevet såret af,
og så at vælge at glemme det hele.
Men jeg kan ikke glemme, hvad jeg ikke kan huske.
Mindes du intet?
I mine drømme...
...ser jeg minder.
Forskellige mænd.
Det hele er... i brudstykker.
Jeg...
Jeg husker ild og vand.
Og sand under mine fødder.
Og et ord.
Et enkelt ord.
Hvad er det?
Victor.
Bevæg dig mod det.
Ordet.
Og så lærte jeg det.
Den rædselsvækkende sandhed.
Jeg forstod, at jeg var ingenting.
En usling.
En plet.
End ikke af samme natur som mennesket.
Denne sorg klyngede sig til mig.
Den gav aldrig slip.
Så så jeg det.
Dit navn.
"Victor Frankenstein."
Og hvor jeg kunne finde dig.
Nej!
Du kom tilbage.
Jeg opdagede, hvad jeg er.
Hvad jeg er skabt af.
Jeg er... barn af et ligkammer.
Et vrag,
samlet af rester og aflagte lig.
Et monster.
Jeg ved, hvad du er.
En god mand.
Og... du er min ven.
Ven?
Ven.
Hvad er dét?
Er det væsnet fra skoven?
Hvad har du gjort?
Rør dig ikke.
Hurtigt! Dræb den!
Så var der stilhed igen,
og så... et nådesløst liv.
Hvor længe var jeg død?
Det ved jeg ikke.
Men jeg så mine skader hele.
Den kolde vinterluft sved i mine lunger.
Jeg følte mig ensommere end nogensinde før,
for mennesker havde kun én måde at kurere al smerte,
døden, endnu en gave, som du havde fornægtet mig.
Misundelsen voksede i mig,
og jeg besluttede at kræve en enkelt nåde fra dig.
Min skaber.
Jeg ville kræve... en ledsager.
Du er nødt til at stå op.
Ja, selvfølgelig.
Brylluppet begynder snart, og jeg ønsker dit selskab.
Det er svært at tro,
hvis ikke for din venlige natur.
Jeg har forhørt mig om efterforskningen.
Af eksplosionen.
De fleste accepterer, hvad det var.
Og hvad var det, William?
Fortiden, Victor.
En grufuld ulykke.
Jeg agter at sælge godset.
Vi har kun hinanden.
Smid blomsterbladene overalt.
Smid dem overalt.
Gå ovenpå og fortsæt.
Jeg ved, det bringer uheld at se bruden før ceremonien.
Kun for gommen.
Ja, ikke for mig.
Hej Elizabeth.
Jeg har sjældent følt anger, og nu føler jeg knap andet. Jeg...
Jeg var feberramt så længe, men det er forbi,
og nu ser jeg dig, som jeg burde.
Hvis det betyder noget, ønsker jeg dig og min lillebror,
som jeg elsker mere end livet, det allerbedste.
Det tror du måske, at du gør.
Og det gruer mig at høre det.
På min bryllupsdag beder jeg dig om en eneste nåde.
Ikke flere løgne.
- Jeg ville sige... - Forlad mine gemakker.
- Elizabeth. - Gå!
Kom ud af skyggerne,
hvis du er her.
Vil du takke mig?
Du overlevede og er intelligent nok til at have fundet mig.
Jeg skabte dig godt.
Jeg har brug for, at du skaber mig en ledsager.
Én som mig.
En ledsager?
Jaså.
Endnu et monster.
Ja.
Vi kan være monstre sammen.
Jeg har med nød og næppe genvundet fornuften,
og at du er her... er som vanviddet, der kalder mig tilbage.
Jeg kan ikke dø.
Og jeg kan ikke leve...
...alene.
I dig har jeg skabt noget grufuldt.
Ikke "noget".
Nogen.
Du skabte nogen.
Mig.
Uanset min sammensætning, skaber, så tænker jeg.
Jeg føler.
Jeg har blot én bøn...
Skab endnu én som mig.
Og hvad så?
Parring?
Reproduktion?
Et hjem?
En grav?
Død avler død, som avler død.
En djævlerace, der kan sprede sig.
En evig skændsel.
Jeg er en skændsel for dig, men for mig selv er jeg blot.
Forsvind!
Jeg vil aldrig skabe noget som dig igen. Noget så ondt og forvrænget.
Så handler det stadig om din vilje, Victor.
Den grufulde vilje, der fødte mig, forbander mig nu?
Miraklet er ikke, at jeg taler, men at du skulle lytte.
Hvis du fornægter mig kærlighed, vil jeg hengive mig til vrede.
Og min vrede er uendelig.
Træd til side.
Victor.
Hvad foregår der?
Du...
Det er dig.
Elizabeth, fjern dig fra den!
Nej!
Den angreb hende!
Tag mig med dig.
Nej, lad mig... Jeg kan redde dig.
Jeg kan redde dig.
Fra hvad?
Fra dig?
Jeg frygter dig, Victor.
Nej.
Det har jeg altid gjort.
Hver eneste dråbe af galskab og ødelæggelse.
Branden, der fortærede alt.
Det hele kom fra dig.
Du er monsteret.
Jeg hørte aldrig til i denne verden.
Jeg søgte og længtes efter noget, jeg ikke kunne navngive.
Men i dig fandt jeg det.
At fare vild og blive genfundet
er kærlighedens livscyklus.
Og i sin flygtighed,
sin tragedie...
...bliver den evig.
Det er bedre sådan. At falme...
...mens dine øjne betragter mig.
Hun er borte, og jeg længes efter at følge efter.
Du gav mig et uønsket liv.
Lad mig forære dig det samme.
Du så mig som et monster.
Nu gengælder jeg tjenesten.
Dræb mig! Gør det!
Jeg vil få dig til at bløde.
Jeg vil gøre dig ydmyg.
Du er muligvis min skaber,
men fra denne dag vil jeg være din herre.
Du jagede mig hinsides skovene,
hinsides bjergene,
hinsides frosne horisonter,
indtil der intet var tilbage.
Blot du og jeg.
Jeg mangler kugler.
Slib denne.
Tre dåser kondenseret mælk, noget brænde.
Og seks dynamitstænger.
Seks?
Hvad jager du?
Storvildt.
Nej!
Victor.
Du lytter kun, når jeg sårer dig.
Denne. Du sætter din lid til denne.
Du tror, den vil dræbe mig.
Så tænd den, og håb, det lykkes, men hvis ikke,
så kommer jeg efter dig igen.
Tænd den!
Nu... løb.
Der var du, knust og efterladt.
Og jeg...
...i live igen.
Jeg kunne mærke mit forkullede kød gendannes.
Mine knoglers knirken, som de satte sig på plads.
Mit blods hvisken, som det pumpede gennem mit utrættelige hjerte.
Og endnu engang fandt jeg ingen nåde
og havde blot én vej frem.
Og her er vi.
Slidt op og færdige.
Vi har hverken mere at give eller tage.
Blodet uden for teltet...
Det er mit.
Det hele er mit.
Jeg vil bløde.
Smerte.
Lide.
Det ophører aldrig.
Undskyld.
Fortrydelse fortærer mig.
Nu ser jeg mit liv for, hvad det var.
Gå nu, skaber.
Gå stille bort.
Det vil blot vare et kort øjeblik.
Min fødsel. Min sorg.
Dit tab.
Jeg bliver hverken straffet
eller frelst.
Min smule håb,
min vrede...
Det betyder intet.
Tidevandet, der bragte mig hertil, kommer nu for at føre dig bort.
Og jeg er strandet.
Tilgiv mig.
Min søn.
Og hvis dit hjerte formår, så tilgiv dig selv til livet.
Hvis døden ikke kommer, så overvej dette, min søn:
Mens du er i live,
hvilket andet valg har du så end at leve?
Lev.
Sig mit navn.
Min far gav mig det navn,
men det betød ingenting.
Nu beder jeg dig give mig det igen...
...én sidste gang.
Som du sagde det i begyndelsen.
Da det betød alverden for dig.
Victor.
Jeg tilgiver dig.
Hvil dig nu, far.
Måske nu...
...kan vi begge være mennesker.
"SÅLEDES VIL HJERTET BRISTE, MEN TRODS BRUDDET LEVE VIDERE." - LORD BYRON
BASERET PÅ
"FRANKENSTEIN - ELLER DEN MODERNE PROMETHEUS" AF MARY SHELLEY
Tekster af: Jonas Kloch