Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PROLÓGUS
A MESSZI ÉSZAKON, 1857
Kapitány!
Beszélhetnénk?
Utat kell törnünk a jégen.
Az emberek éhesek és kimerültek.
Nem bírjuk az iramot, baj lesz belőle.
Ide hallgassanak!
Minél lassabban halad a munka, annál erősebb lesz a jég szorítása.
Folytassák!
Váltásban.
Uram, bocsásson meg, de...
biztosítékot várnak öntől.
Biztosítékot?
Igen, hogy ha kiszabadítjuk a hajót, visszatérünk Szentpétervárra.
Úgy vélik, hogy a hajó nem bírja ki, és tudni...
Figyelem!
Se maguknak, se ennek a tisztnek nem dolga bármiről is vélekedni.
Tudtuk, mire vállalkozunk, és végigcsináljuk.
Elérjük az Északi-sarkot.
Megértették?
Robbanás történt.
Úgy három kilométerre.
Szóljon az embereknek!
A szánhúzó kutyáknak semmi bajuk.
Akkor mi ez a sok vér?
Jöjjön ide, kapitány!
Egy sérült férfi, sok vért veszített.
Seb van a vállán, és eltört a lába.
Medvetámadás?
Nem hinném, uram.
Larsen, segítsen a csizmával!
Műláb.
Vigyék a fedélzetre!
Gyorsan! A hajóra! Gyerünk!
Larsen, közeledik valami.
Fegyvereket elő!
Várj a parancsra!
Célozz!
Tűz!
Következő csapat!
Tűz!
Mindenki a hajóra!
Hova lett az a férfi?
Hol van?
Mi lehet ez? Mit akar tőlünk?
Hozzátok ide nekem!
A mordályt! Larsen, gyorsan!
Victor!
Megöltem.
Életben van!
A létrát!
Húzzák fel a létrát!
Hozzátok ide nekem!
Hány lövésre elég?
Egyre, de hasztalan.
Tudom.
Nem rá célzok.
Ópium a fájdalomra. Igyon!
Hol vagyok?
A Horizont dán királyi hajón.
Anderson kapitány, ő dr. Udsen.
Hány emberével végzett?
Hattal.
Visszajön, és még többel végez.
Mindannyiukkal, ha nem visznek hozzá.
Nem kell, eltűnt.
Elnyelte a jeges tenger. Halott.
Nem, nem halott!
Képtelen meghalni.
Megpróbáltam elpusztítani.
Akár hisz nekem, akár nem,
vissza fog jönni értem.
És akkor,
ígérje meg, hogy a jégtengerbe vet,
és sorsomra hagy.
Kérem!
Miféle teremtmény ez?
Miféle ördög teremtette?
Én voltam.
Én.
Én teremtettem.
Úgy határoztam, hogy a gonoszságaim emlékét magammal viszem a sírba.
Készen áll.
Amit most elmesélek, nagyjából tény.
Van, ami nem, de minden szava igaz.
A nevem Victor.
Victor Frankenstein.
Apámtól kaptam ezt a nevet.
Tudja, mit jelent?
Úgy vélem, igen. Hódító.
Aki mindig győz.
Igen. Vele kezdődött az egész.
Apámmal.
És anyámmal.
Victor!
I. RÉSZ VICTOR MESÉJE
Victor!
Gyere le, érkezik apád!
Itt vagyok, anyám.
Itt vagyok.
Apám báró volt és kiváló orvos.
Anyámat leginkább érdekből vette feleségül,
hisz tekintélyes hozománya volt és nemesi származása.
Így apám megtarthatta előkelő rangját és a családi birtokot.
Nemigen volt jelen az életünkben,
de ahányszor hazatért, lesték minden kívánságát.
Claire, kedvesem!
A hátralévő időben...
Victor!
Apám.
A hátralévő időben anyám az enyém volt.
Nem, azt hozza csak ide!
A húsban lévő sók táplálják a véred,
és a kis jövevényét is.
Kettő helyett eszel, nemde?
Rajta!
Tápláló.
Őrangyalom,
drága gondviselőm!
Állj mellettem, ne hagyj el!
Oltalmazó palástoddal védelmezz, és...
A falon át hallottam heves vitáikat,
kiabáltak egymással a vagyonról, a birtokról... és rólam.
A hangjuk rettegéssel töltött el.
Az az ember mindkettőnket megvetett.
Hollófekete hajunkat, nagy, sötét szemünket.
Még a szelíd, olykor szorongó természetünk is
végtelenül felbőszítette.
Az ókori kategorikus rendszer alapján, a lehető legpontosabban sorold fel
a szervezetben található testnedveket!
Vér, fekete epe, sárga epe, nyák.
Egy átlagos férfi szív tömege?
Nagyjából 250-310 gramm, apám.
Egy átlagos női szív tömege?
Nagyjából 225-280 gramm.
Vajon mi lehet az oka?
Miért tér el a női szív tömege?
A hevesebb érzelmek okán?
A melankóliára való hajlam miatt?
Tömeg. Vérmennyiség, apám. Az izmok vérellátása.
Valóban. A szövetben nem lakozik lélek,
ahogy az izomban sincs érzelem.
Halljuk, mi a trikuszpidális billentyű fő feladata!
Nem emlékszem, apám, de majd bizonyára eszembe jut.
Igen, bizonyára.
Az elefántcsont nem vérzik.
A test igen.
Mire eszedbe jut valami, a beteged meghal.
Megértetted?
A trikuszpidális billentyű fő feladata az,
hogy megakadályozza a vér visszaáramlását a vena cavába.
Nem, nem a kezedet. Azt már nem.
Ez immáron a mesterség és kötelesség eszköze,
óvnunk kell.
Az arcod azonban merő hiúság.
A nevemet viseled, Victor, és vele a hírnevemet is.
Erről ne feledkezz meg!
Úgy érzem, szerencséd lesz.
Három...
kettő...
egy...
Az lehetetlen!
Keverek.
Anyám!
Apám! Gyere anyához!
Kérek forró vizet és tiszta ruhát! Sokat. Gyorsan!
Uram!
- Ne, Victor! - Mama!
Apám!
Kérlek, mentsd meg!
Anyám, akivel úgy éreztem, hogy szinte egyek vagyunk,
akiről azt hittem, hogy soha nem megy el,
aki maga volt az élet... immáron a halál.
Kihunyt szeme fénye,
és a fagyos föld őrzi mosolyát.
Távozzatok!
Távozzatok! Mindahányan!
Kihasítottak egy darabot az univerzumból,
és az égbolt örök sötétségbe borult.
Takard el a szemed!
Ne less! Szólok, ha nézhetsz!
Most!
William csupa derű és vidámság volt.
Hálásabb, szelídebb természetű volt, kétségtelenül apám kedvence.
Köszönöm, apám.
Szívesen, fiacskám!
Ő volt a szellő, én a viharfelhő.
Ő a kacagás, én a komorság.
Fogd meg a gyeplőt!
Nézz ide, apa! Nézd!
De más is volt.
Illetve valami hiányzott.
Anyám haláláért
a kor legtekintélyesebb orvosa volt a felelős:
az apám.
Egy ötlet... alakot öltött a fejemben.
Határozd meg a keringési rendszer fogalmát!
Kérlelhetetlenül, nélkülözhetetlenül...
...ahogy a De Motu Cordisban olvasható.
...míg igazsággá nem vált.
Apám!
Hagytad meghalni, igaz?
Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy megmentsem. Ezt bizonyára tudod.
Kudarcot vallottál.
Senki nem tudja legyőzni a halált.
Majd én. Legyőzöm.
Mindent, amit tudsz, én is tudni fogok. Sőt, többet.
Úgy vélem, mára elég volt.
Azon az estén újjászülettem.
Volt egy látomásom.
Akkor először jelent meg...
a sötét angyal.
Megígért nekem valamit.
Élet és halál erői felett fogok rendelkezni.
Éppoly nagy tudású orvossá válok, mint az apám.
Túlszárnyalom elhivatottságban és ismertségben.
Őrangyalom!
A látomás oly tiszta volt.
Tisztább, mint bármi, amit éber óráimban vagy álmaimban láttam.
De hogyan?
Hanyatlásom gyors volt.
Két lázadás és a tűz után anyám ültetvényein,
elapadt a családi vagyon.
A birtok megmaradt, de minden mást elveszítettünk.
William a Bécsben élő rokonsághoz került,
én Londonba, majd Edinburghbe.
S ott évtizedeken át próbáltam...
kiterjeszteni a tudomány szűk határait.
Élet.
Ez itt... az élet, uraim.
KIRÁLYI ORVOSI EGYETEM FEGYELMI TANÁCS – 1855
Megszületünk.
S amint felemelkedünk, rögtön elbukunk.
Halál.
A felemelkedés és a bukás közötti térben helyezkedik el
szerény kis világunk.
Nos, a születés nem a mi kezünkben van.
Igaz?
A fogantatás az a szikra, amely belobbantja a gondolat és a lélek lángját.
Az Isten kezében van.
Isten.
Ám a halál...
Ebben rejlik a kihívás.
Ezt ránk kellene bízni.
Kellene!
Kik vagyunk, hogy eldöntsük? Nem vagyunk istenek, igaz?
Ám ha szemérmetlenül istenekként viselkedünk,
a legkevesebb, hogy csodákat vigyünk véghez.
Nem gondolják?
Lobbantsuk be az isteni szikrát az ifjú diákok elméjében!
Szembeszegülésre tanítsuk őket, ne engedelmességre!
Hogy az ember a természet rejtelmeit kutassa, és megállítsa a halált!
Ne lassítsa, hanem teljesen megállítsa!
Csendet!
Mégis hogyan szándékozik megtanítani a lehetetlent?
Egy testen szemléltetném.
Egy boltosé, akit az exitus után rögtön behoztak.
Az agy feltárva, de működő,
a gerincvelő ágai és a bolygóideg épek.
Láthatják, hogy a hegek hajszálvékonyak.
Módszeremmel elkerülhetők a durva öltések.
A kar ugyanis
egy másik alanytól származik, egy asztalostól.
Az izmok, inak, idegek most már össze vannak kötve.
A test önkéntelen rángásait
az áram okozza, ez nem újdonság.
Nem az. Viszont az energia áramlása a testben
egy merőben más elméleten,
a keleti csi energián alapszik.
Ez a kívül és belül egyaránt áramló életerő.
Tűkkel demonstrálom hat...
Csendet! Üljenek le!
Ez egy meghallgatás, doktor úr, nem cirkusz!
Ezzel nem segíti az ügyét, Victor.
Ez a galvanikus fondorlat nem meggyőző.
Fondorlat?
Biztos benne?
Nem fondorlat ez, hanem egy döntés!
Egy halott szemének és egy másik karjának az összehangolt mozgása,
felruházva egy új akarattal és kezdetleges értelemmel.
Értelem egy halott agyban?
Ereszd el!
Kérlek!
A „kérlek” beválik.
Azonnal kapcsolja ki, sarlatán!
Ez itt a jövő. Mindez lehetséges.
Tanulmányozzuk, számszerűsítsük!
Ez szentségtörés, gyalázat, förtelem!
Isten ad életet, és Isten is veszi el, Victor.
Talán Isten alkalmatlan rá!
Nekünk kell kijavítanunk a hibáit!
Nem hallgattathatnak el ezek a vén bolondok!
Válaszok csakis engedetlenség hatására születhetnek,
félelem és gyáva dogmák nélkül!
Krempe professzor úr!
Frankenstein báró úr, Heinrich Harlander vagyok,
s átnyújtanám az önnek címzett bemutatkozólevelet,
melyet William öccse írt.
Az öcsém?
Én kértem, hogy ismertessen össze minket.
Csak egy percét rabolnám.
- Tessék! - Rendben.
Jól sejtem, hogy William meglátogat?
Igen, napokon belül.
Szeretné bemutatni a menyasszonyát, aki történetesen az unokahúgom.
Elizabeth Harlander, roppant elbájoló teremtés,
kolostorban nevelkedett.
A saját fényképeim.
William meglehetősen sikeres üzletember lett.
Nevet szerez magának.
Nevet? Magának?
Nos, attól tartok mindketten osztozunk e néven, akár tetszik, akár nem.
Olvastam a cikkét a The Lancetben.
Úgy véli, sikerrel járhat?
Összerak egy embert?
Egy teljesen új testet? És életre kelti?
Látta ma, nem?
Én inkább egy keresztre feszítést láttam.
Vége volt, mielőtt megszólalt.
De megmutattam nekik.
Mit?
Az igazságot.
Vacsorára elfelejtik.
Jó, jó. De ön hogyan vélekedik?
Bámulatos volt.
Az volt. Tudom.
De olyan, akár egy izgatott gyermek,
úgy szorítja az ölebét, hogy majd' megfojtja.
Épp ezért aggódom önért.
Féken tartod a tüzed, Prométheusz?
Vagy megégeted a kezed, mielőtt lehoznád?
Hogyne.
Kérem, ne vegye tapintatlanságnak, de hosszú napom volt,
és fáradt vagyok ahhoz, hogy idegenekkel társalogjak.
Ha nincs egyéb...
De hiszen sok minden van még.
Edinburghben szálltam meg.
Három nap múlva találkozunk Williammel és Elizabethtel.
Azon az estén megváltoztatom a sorsát.
Rendkívüli dolgot mutatok önnek.
- Igazán kedves. - Köszönöm.
A barack! Forgasd el a barackot! Még!
Megint beleharaptál!
Megeszed a barackokat.
Ez egy memento mori.
A barack az élet, az ifjúság jelképe, és te beleharapsz?
- Éhes voltam, Kiki. - Ne szólíts Kikinek!
Victor Frankenstein báró úr.
Távozz!
Bocsásson meg!
Köszöntöm!
Herr Harlander.
Újdonsült művészet. Fotográfia.
Ég veled, Kiki!
Máris a szenvedélyemmé vált.
Elhozta a papírokat?
Köszönöm.
- Ön csodálatra méltó. - Köszönöm.
Az idegrendszeren keresztül viszi be az energiahullámot.
Nemde?
Úgy van.
Így az ön által irányított életerő fenntarthatósága
röpke, gyengülő, elillanó.
Hogy érti?
Az előadáson büszkeségből állította le a bemutatóját.
Bár valójában a galvanikus életerő
amúgy is kiapadóban volt, igaz?
Ön orvos, uram?
Igen, egykor az voltam, katonaorvos.
De nem különösebben nagy tehetségű.
Ám így biztosítottam jövendőbeli vagyonomat.
Van jó pár lőszergyáram.
- Fegyverkereskedő. - Realista.
Hallott már az Evelyn-táblákról?
Hogyne. Sir John Evelyn vásárolta meg őket.
Négy fatáblán aprólékos disszekció,
az egyik legrégebbi Európában,
ér- és idegpreparátumok. Mi az?
Igen. Csakhogy van egy ötödik.
Az a legkülönlegesebb.
Rendkívüli, nem?
A test ábrázolása fán.
A táblán fekvő tetemet rétegenként lehántják,
a maradék szövetet pedig gyantával eldolgozzák a fán.
- Ez a nyirokrendszert mutatja be. - Igen.
Muzulmán orvosok a titkos keringési rendszernek hívták.
Három liter folyadék kering benne, hatalmas, szerteágazó hálózat.
- Lenyűgöző. - Igen.
Nos, számunkra, illetve magának itt található a jelentős eltérés.
A kilencedik alakzat. Ez a roppant finom,
majdhogynem éteri szerkezet veszi körbe a szívet.
Szétosztja, de tárolja is az energiát.
Ha hozzá tud férni a környező szövetek
- megsértése nélkül... - Nem, nem elölről van.
Ez a hát, a gerincoszlop, gerincferdülés.
Hogyne.
Minden képzeletet felülmúló energiaáramlás és hegesedés, szövetregeneráció.
Örök élet.
Korlátlan erőforrásokat biztosítok a törekvéseihez.
Mit kér cserébe?
Őrizzük meg jó modorunkat!
Rokon lelkek lévén az igazságot és a transzcendenciát kutatjuk.
Idővel kérhetek szívességet,
de leginkább azt, hogy megörökíthessem a munkáját az utókornak.
Egyedül dolgozom.
Csendes vagyok.
William Frankenstein és az unokahúga, Herr Harlander.
Megfontolom.
Báró úr!
Ne tegyen úgy, mintha most térne észhez! Nagy kár volna.
Victor!
William!
- Victor! - Nézzenek oda!
Hogy megnőttél!
Nem az én érdemem.
Hadd mutassam be a jövendőbelimet!
Lady Elizabeth Harlandert.
Szívből örvendek!
Nem lepett meg, hogy kizártak,
ámbár a kizárás módja és a nyers modor
szükségtelen volt.
Nem, szükséges volt.
Megérdemeltem.
Mindent elkövettem, igaz, Herr Harlander?
Parádés távozás volt.
Miért ingerelted őket?
Miért kell ilyen módon felhívnod magadra a figyelmet?
Milyen biztonságos, még a te mércéd szerint is.
Mintha apánkat hallanám.
Apánk felettébb tapintatos ember volt.
Szabatos, finom modorú, kimért.
Én azonban nem értem, miért számít akkora erénynek a szerénység.
Victor mindig is szomjazta a figyelmet.
Gyerekkorunkban inkább hallgattam, hogy ő szólhasson.
Talán túlzóan, és talán túl sokszor is, nem?
Ha újraéleszthetünk valakit,
nem puszta szimulációval,
hanem isteni gondviseléssel, fizikai, kémiai úton, miért suttogjunk?
Kinevet?
- Mulatságosnak találja? - Olybá tűnik.
Nem érthető eszmék?
Igen hangosan hozta a tudomásunkra.
Nem figyelemre méltóak?
Nem, az eszmék önmagukban nem azok.
Kérem, világosítson fel!
Itt van például a háború.
William, szivar és brandy a dolgozószobámban?
Bizonyára hallotta már az unokahúgom fejtegetéseit ez ügyben.
Bocsássanak meg!
Pompás, folytassák csak! Eszmék.
Nos... becsület, haza, bátorlelkűség.
Önmagukban is szép, magasztos eszmék,
nem gondolja?
Mégis készek meghalni értük.
Kevésbé magasztos módon,
sárban fetrengve, vértől fulladozva,
fájdalomtól üvöltve.
Apák, fivérek, vagy valakinek a fiai.
Akiket az anyjuk mosdatott, etetett,
és nevelt fel e világra,
hogy a harcmezőn essenek el,
távol a tragédiák okozóitól.
Azok a férfiak otthon maradnak, nem látva se vért, se vértezetet,
bőrük sebzetlen, ágyuk meleg és tiszta.
Ez a vége, ha az eszmék ostobák kezébe kerülnek.
Ostobának tart?
Szaladjon szivarozni!
A fiúk már várják.
Gyakran gondoljuk, hogy angyallal vagy ördöggel találkozunk,
majd kiderül, hogy illúzió volt csupán.
Ezt a sakkjátszmát
csak önmagunk ellen játsszuk.
Segítsen neki!
Segítsen!
Tessék! Igyon!
Jöjjön velem!
Semmi.
Uram, az őrszem látta.
Itt körözött a ködben.
Láttuk, hogy a tengerbe fulladt.
Uram!
Az emberek félnek.
Azt akarják, hogy vessük a férfit jégre,
hogy odavesszen.
Ő az én védelmem...
és a Korona védelme alatt áll!
Pár hétre rá Williammel és Harlanderrel útra keltem
egy Vaduz közelében lévő tóhoz.
A torony vízszűrőüzemként szolgált a földek öntözéséhez.
Közüzem, így az építkezés a háború elején abbamaradt.
Az eggyel korábbi háborúban.
Vagy az az előttinél, nem emlékszem.
Abban a pillanatban, hogy megláttam...
a tornyot,
éreztem, hogy szólít a végzetem.
A szerkezet tulajdonképpen ép,
és egy akna megy végig fentről lefelé.
Elhozatom a holmiját.
Elszállítjuk Edinburghből.
Bármi óhaja, kívánsága van, teljesítem.
- Bármi? - Bármi.
William a szolgálatára áll a munkák befejezéséig.
Szükségem lesz egy zárkára
- és egy jégkamrára. - William!
A torony alján van két szivattyús tározó.
Átalakítjuk őket.
A gőzgépeket is át kell állítani.
Több tüzelőanyagra lesz szükség.
Oda és oda négy nagy teljesítményű Volta-elemet helyezünk,
pozitív és negatív pólusút,
és a laborba behúzható teleszkópos, színezüst villámhárító rendszert.
Igen. A mestereim bármilyen szereléket elkészítenek, ha szükséges.
Nos, akkor vélhetem úgy, hogy megegyeztünk?
Az egyezség megköttetett.
Gazember!
Ne, azt ne.
Nyissa ki a száját!
Szerencséje, hogy fellógatják. Egy éven belül meghalna.
Herr Harlander megfelelő mintákat ígért.
Ígérgethet bőszen, uraság,
de mint tudja,
a bűn nem kifizetődő, és igen gyenge a felhozatal.
Ezek nyomorult roncsok.
Sajnálom.
Erős a háta. Ez jó lesz.
Majd visszajövök.
Gyónni óhajt?
Roppant kíváncsivá tett.
Mit óhajt meggyónni egy ilyen finom, jámbor teremtés?
A sors úgy hozta, hogy adódott egy lehetőség,
és én...
hamarosan megtudtam.
Oldozzon fel, atyám, mert vétkeztem!
Mikor gyónt utoljára, leányom?
Alig egy hete, atyám. A kolostorban.
Egy hete?
Ilyen rövid időn belül vétkezett?
Igen.
Csak a szándék vétke, nem tett.
- Egy férfi? - Igen.
A vőlegényem bátyja.
Vágy?
Gyűlölet.
Gyűlölet?
- Gyűlölet? - Förtelmes alak, visszataszító.
Kíméletlen szavak.
Könyörtelen ítélet, nem?
Már megbocsásson, atyám, de nem ismeri.
Mindent és mindenkit irányít és manipulál.
Mint minden zsarnok, örömmel játssza az áldozatot.
Egyetlen mentsége tán,
hogy bárdolatlanabb, mint gondolja.
Bárdolatlanabb?
Magyarázza el, gyermekem!
Először is, azonnal szemet szúr.
Rögtön megpillantjuk... akár a forgalmas utcán, piacnapon.
Mondja, mikor vett észre?
Jóval azelőtt, hogy ön engem, legyen elég ennyi.
Vacsorázott már?
Ennyire nem vagyok éhes. Köszönöm.
Én viszont farkaséhes vagyok.
- Köszönöm, jó uram! - Én köszönöm.
Milyen könyveket vett? Szabad?
Találja ki!
- Találjam ki? - Szeretném.
Rendben.
Egy románc...
a mediterrán napfényben olvadozva, leheletnyi selyem, szerelmi civódások.
Sértő, de nem lep meg.
Valóban?
Rovarok?
Tudományos érdeklődésemet a kis dolgok keltik fel.
A természet harmóniája, Isten ritmusa.
Mindig valami tisztábbra, csodálatosra vágytam.
Ezt kereste a kolostorban?
Részben.
Megérte?
Megéri bármi is?
Szabad, húgom?
Aligha illendő.
Az bármi is?
Nos, hát!
Kacaj!
Akkor először esett meg,
hogy jobban vonzott az élet,
és valamelyest kevésbé...
a halál.
A központi rúd gyorsszorító retesszel van ellátva.
Fémötvözetből készült?
Rézből és cinkből.
Ez... Nem megfelelő. Kezdje elölről!
A színezüst kiváló vezető.
William, kérlek, maradj!
Senki másban nem bízom.
Csupán pár napra.
Képtelenség elkapni.
Gyönyörű.
Fogjuk meg vagy engedjük el?
Fogjuk meg!
Van valami, ami a kettőnké.
A foglya.
Ígéretéhez híven William kötelességtudóan irányította a laboratórium építését.
Azt ott megigazítaná?
Segítsen!
Pontosan követte az utasításaimat.
Elem.
Most már az egész színezüst.
A vezetési pontok rá vannak kötve a nyirokrendszerre,
amely igen összetett művelet volt, de sikerült.
Herr Harlander, köszönöm. Pompás estély!
Remélem, nem hátráltatjuk a kutatásában,
hogy ennyit időzik velem és Elizabethtel.
Szó sincs róla.
Ifjú teremtés. A mi dolgunk megóvni.
Magára hagyom.
Nincs titkolnivalónk egymás előtt.
Francia porcelán dukál a nemes tag csurgatásához.
Közel járok a megoldáshoz, a ponthoz, melynél hozzáférhető a nyirokrendszer.
Ja, hogy az!
Oly régóta tart már.
Lassan vége a háborúnak.
Ezzel a támogatásom is véget ér.
Azt mondta, korlátlan keretet biztosít.
De a türelmem véges.
Biztosan tudom, hogy egy héten belül sor kerül egy csatára.
A háború fordulópontja busás jutalommal kecsegtet.
A harcmezőn? Szétroncsolódott hullák lesznek.
Egy hét.
- Egy hét? - Majd elsüvít mellettünk a történelem.
Megtenné, hogy lehúzza, báró úr?
Egy hetem van arra, hogy eldöntsem, hogyan közvetítsük az áramot.
Lehetetlen.
Mit tennék?
Közel jártam. Éreztem.
Aztán... az élet közbeszólt.
Úgy láttam, hiányzott neki.
Elizabeth, figyelmeztetem, hogy boncolok.
Csodálatos.
Rémisztő?
A mártírokat ábrázoló festményekre hasonlít.
Nincs már fájdalom.
Látható Isten műve a szimmetriában és a formában.
Elizabeth!
Tartozom egy vallomással.
Hiszek a csodákban, ahogy ön is.
Összeköt minket valami. Érzi?
Szinte fizikai kötelék. Meggyőződésem, hogy ez különleges.
Attól, hogy ezt hiszed, még nem igaz.
Akkor miért jöttél?
Gyönyörű élőlény, nem?
Elérhetetlen. Elbűvölő, de különös.
Három szív.
Több szem. Fehér vér.
Izgalmas, mennyire híján van minden döntésnek.
Nem értem.
A döntés a lélek sugallata.
Ezt az egy ajándékot kaptuk Istentől.
Elizabeth...
Döntöttem.
Jó éjt!
Elizabeth!
Kudarcnak véltem.
Gondoltam, vége az egésznek, hogy...
És gondoltam...
És...
Szimmetria.
Isten szimmetriája! Igen.
Ez az!
Az elemet a nyirokrendszer fölé helyezem.
Megtaláltam a kulcsát.
Onnantól semmi sem állíthatott meg.
Semmi.
Nem! Ne vigyenek el tetemeket
a halom tetejéről vagy az aljáról, csak a megjelölteket!
A jég és a rothadás károsítja a szövetet.
Csak a középen lévőket!
A bőség zavara megtévesztő, ha nem kristálytiszta a cél.
Magasakra van szükségem, hosszú végtagokkal.
Mérőrúddal könnyebb lenne.
Dicséretes.
Maga a tökély.
Miért ne, drága báró úr?
Miért is ne?
Egy ép fejet keresek!
Tegye a kocsira!
Azt tegye oda!
Hozzák a többit!
Egek!
Megengedi?
Elkészült.
Herr Harlander!
Vihar közeleg!
A sétapálcámat!
A pálcámat!
A pálcám fogantyújában!
Higany.
- Beteg? - Köszönöm.
Csak nem... vérbaj?
De, haldoklom.
Egyetlen buja éj, és örök bujakór.
Így mondják?
Melyik szakasz?
Másodlagos?
Pontosan ismeri a kórlefolyást.
Elkezdi szétrágni a csontjaimat.
Szemüreget, arcot, fogakat, állkapcsot, koponyát, szabadon hagyva az agyamat.
Daganatok, téboly, pokoli fájdalom.
Egy reggel majd elkezdek üvölteni, és többé nem hagyom abba.
Nem viselek el ilyen gyötrelmes halált.
Ezzel visszakanyarodnék a korábbi feltételemhez.
A megállapodásunkhoz, mely szerint viszonozza
találmányának nagyvonalú támogatását.
Ahogy életre keltjük az új Ádámunkat,
szeretnék bekerülni az új, tökéletes testbe.
Nem.
- Nem, nem. - De.
Nem most!
- De épphogy most. - Majd megbeszéljük.
Nincs majd!
Nincs majd.
Mindent megadtam, amit akart!
Bármit megadok, amit kér!
Kérjen bármit, a magáé!
Akár Elizabeth is!
Kérem!
A „kérem” mindig beválik.
A kór már teljesen szétterjedt.
Tudja jól, hogy szisztémás.
Az összes szervét megfertőzte.
Az agyát, a vérét, mindent.
De a pénzemet nem, igaz?
Lehetetlen.
Csak egy szót kell kimondania.
Csak egy „igent”, semmi mást.
Nem! Hát nem érti? Nem!
Mit művel?
Ne!
Ha ezt elveszítjük, nem marad semmink.
Én leszek a máját marcangoló sas!
Kérem, hagyja abba!
Herr Harlander!
Kapaszkodjon! Nézzen rám!
Ne! Herr Harlander!
Ne!
Hazudtál nekem.
Hazudtál.
Victor!
Ne, kérlek!
Nézd! Egyforma.
Nap.
Nap. Fény.
Fordulj felé!
Napfény. A nap...
A nap az élet.
Meleg.
Igen! Igen.
Victor.
- Victor. - Igen.
Igen. Hát persze hogy az vagy.
Hát persze.
Victor.
Postája jött.
Levelek a régi birtokról.
Genfből.
- Írt a nagybátyám? - Nem.
Látogassuk meg őket!
Óvatosan! Nézz le!
Víz.
Igen, víz.
- Victor. - Nem, én Victor.
Ez víz. Gyere!
- Victor! - Gyere! Jól van.
Nagyot lépj!
Együtt. Készen állsz?
- Erre, így! - Victor.
Nem, nem úgy. Erre!
Nem! Forró, forró.
Nem, ne érj hozzá!
Forró.
Ül! Nagyon jó. Igen.
Igen. Nézd csak meg!
Nézd meg! Mi ez?
Mi ez a furcsa dolog? Óvatosan!
Nagyon erős vagy!
Igen. És így.
Kéred a másikat is? Jó, ezt erre tesszük.
Kulcs.
Victor.
Ez jó melegen tart.
Finom, meleg takaró.
Victor.
Jól van.
Itt maradsz.
Most itt maradsz.
Itt maradsz.
Visszajövök. Maradj ott!
Victor!
Nem! Semmi baj.
Visszajövök.
Victor.
Minden új volt számára.
A meleg, a hideg, a fény, a sötétség.
És én formáltam.
Azzal nem számoltam, ami ezután jött.
Miután elértem a világ végére,
eltűnt a horizont.
Természetellenesnek hatott a mű.
Értelem híján volt.
Ez nagyon aggasztott.
Az emberei haza akarnak menni.
Igaz?
Biztosan.
Amint kiszabadulunk, továbbhajózunk.
Bármibe is kerül.
Ön is ilyen megszállott?
Talán oka van annak, hogy megosztom önnel a történetemet.
Akár van, akár nincs, báró úr...
szívesen hallanám.
Ahogy teltek a hetek,
rohamosan nőtt az ereje, míg az enyém apadt.
Sajnos a beszédfejlődésében nem volt haladás.
Nem.
Le!
Igen, ez az.
Jól van. Maradj így! Maradj!
Igen, az te vagy.
Te vagy. Látod?
Szépen gyógyul.
Fáradt vagyok.
Nem alszom,
egy szemhunyásnyit sem tudtam.
Téged gondozlak.
Megborotváltalak.
Nem, nem szabad!
Tedd le! Nem! Nyisd ki!
Nyisd ki a kezed! Nyisd ki!
Mit csinálsz?
Nézd, mit csináltál!
Figyelj rám! Azt mondtam, tedd le!
Ostoba! Nem! Elég!
Lássuk!
- Victor. - Ne érj hozzám!
Ne merj hozzám érni!
Mutasd!
Ez nem én voltam, hanem te.
A seb.
Bezáródott.
De hogyan?
Jól van.
Nem.
Nem!
Jól van.
Biztos minden rendben van.
Hamarosan odaérünk.
Tudom, hogy vannak gondolataid.
Tudom.
Valahol odabent. Vannak ott gondolatok.
Igaz?
Mondanál valamit?
Az se baj, ha zagyvaság.
Valamit?
Túl nagy elvárás?
Victor.
Igen, igen, igen!
Ennyit megállapítottunk!
Ez a nevem. Victornak hívnak.
Tudsz valami mást is mondani? Bármit!
Bármit.
Nap.
Hideg, eső, vér, bármi.
Csizma. Mondd, hogy „csizma”!
Victor.
Nem, igen, nem, igen! Akkor...
Na és a „kéz”? Mondd ki!
Kéz. Kéz.
Félsz tőlem?
Tőlem félsz?
Miért? Ugyan mi okod félni tőlem?
Nem bántalak.
Nem bántalak. Én alkottalak.
A teremtőd vagyok! Ne!
Hát itt vagytok! Megjöttetek.
Gyere csak!
Annyi mesélnivalóm van! Annyi mindent mutatnék!
Nem fogod elhinni. Csodálatos! Siess!
Gyere, megmutatom a jegyzeteimet!
Itt van a nagybátyám?
Hogy?
Itt van a nagybátyám?
Nincs.
Nem, egyedül vagyok. Nincs itt.
- Pár nap múlva visszatér. - Nem vagy jó színben.
Soha nem voltam jobban! Tiszta az elmém! Gyertek!
Lázas vagy?
Csak mérhetetlenül örülök.
Ujjongok! Mennyekig emel az öröm!
Ez csodálatos! Éreztem előre!
Victor...
Victor! Kérlek, légy türelemmel!
Ki bántott?
Mutatok valamit, William.
Sorba teszem.
Én is mutatok valamit.
Beszéltem a Királyi Orvosi Társasággal.
- Szívesen fogadnának. - Nem, még nem.
Még nem állok készen.
De hisz erre vágytál.
Az a férfi.
- A férfi odalent... - Láttad?
Ő a beteged? Az áldozatod?
A sebei... Te sebesítetted meg!
Nem. A világ sebesítette meg, Elizabeth.
Én... én életet adtam neki.
Életet adtam neki.
Fel!
Gyerünk!
Ez az, ez az...
Még szokja a környezetét.
Nagyon erős, William.
- Sikerült. - Iszonyatos ereje van.
Hát sikerült.
A szervezetében minden működik.
Minden gyógyul.
Bár kissé szabálytalanul zajlik.
De kivételes.
Miért van megláncolva?
Önmaga és az én védelmemben,
és mert így könnyű tisztán és rendben tartani.
És mert nem fogja fel.
De te igen.
Harlander tud róla?
Mindent előkészítek, hogy mire visszatér...
- Hogyne. - ...prezentálhassam.
Értelmes?
Victor, értelmes?
Nem értem, hogyan csináltad,
de a jelentősége vitathatatlan.
Victor, feltetted már magadnak azt a kérdést,
hogy a sok testrész közül,
melyikben lakozik a lelke?
Nem.
Van valami felettébb nyugtalanító abban a lényben.
Deformált az alakja, akár egy torz tükörkép.
Csak ez eleven.
Mi tartja életben?
Ez fáj?
Egy levél?
Nekem?
Köszönöm.
Hát nem gyönyörű?
Nekem?
Elizabeth vagyok.
Kimondod, hogy „Elizabeth”?
Elizabeth.
A torkommal adom ki a hangot.
Elizabeth.
Mennem kell.
Eliza... beth.
Ne menj a lény közelébe!
„Lény?”
Lény. Igen.
Van benne élet, de az értelem legcsekélyebb szikrája is hiányzik,
hiába igyekeztem.
Talán nem úgy, ahogy véled.
Valami balul sült el.
Elzáródás, varrat, kapcsolódás.
Te, a nagy Victor Frankenstein hibázott?
A teremtmény mindössze egy szót tud.
„Victor, Victor, Victor.”
Ezt ismételgeti szüntelenül.
Talán most ez a legfontosabb szó számára.
Mi van, ha újjászületve a benne lakozó lélek egyszerűbb,
- tisztább... - Hogy?
Tisztább, mint a közönséges emberé.
Mi van, ha a bűn nem szabva gátat,
az Úr közvetlenül lehelt életet sebzett testébe?
Te jóságos ég, Elizabeth!
Ha ezt képes volnék elhinni,
még arra hajlanék, hogy vonzónak találod azt a rémet.
Megértem.
A tekintete merő fájdalom,
és mi a fájdalom, ha nem értelem?
És az én fájdalmam?
Az, amit megtagadtál tőlem?
Amire a szívem vágyik.
A szíved?
A test anatómiáját nézve,
ezt a szervet érted a legkevésbé.
Csak szörnyek játszanak Istent.
Tisztább a közönséges embernél.
És én vagyok a gonosz.
Tiszta a szíved?
Hidd el, nem az.
Tudom, én tettem oda.
Fel!
Próbáljuk meg újra!
Add a lábad!
Láb!
Add ide a lábad!
A fájdalom az értelem jele, igaz?
Lássuk, igaz-e az elmélet!
Add ide a lábad!
Láb!
Gyerünk!
A lábad, te dög!
Add ide a lábad!
Láb!
Victor!
Mi az, Victor?
Gyere!
Kudarcot vallottam. Hibáztam.
- Ugyan. Láttam a papírokat. - De.
- Tökéletes. - A lény nagyon veszélyes.
Nincs semmi... Victor!
Ha megjön Harlander, megbeszéljük.
William, valamit tudnod kell.
Mutatok valamit.
- Harlander... - Dührohamában végzett vele.
Érted már, miért nem akartam megosztani veled?
Elizabethtel pedig főképp nem.
Akkor mit tegyünk?
Micsoda?
- Mit tegyünk? - „Mit tegyünk”?
Visszaviszed Elizabethet Bécsbe.
Mondd, hogy sürgős ügy adódott, és indulnotok kell.
Ne sejtsen semmit!
A saját érdekében.
Tedd, amit mondok!
Hamar visszaérünk. Addig is így a legjobb.
Szállj be a kocsiba! Kérlek!
Vajon mennyi ideig él a teremtmény?
Nem sokáig. Rövid életű, ebben biztos vagyok.
Rettenetes előérzetem van.
Mi az?
Forduljunk vissza!
Te menj Bécsbe!
Forduljunk vissza, vagy kiugrom! Meg fogja ölni.
Mondj egy szót!
Csak még egyet! Bármit.
Hogy életben maradj.
Victor.
Elizabeth.
Victor!
De ezzel nem volt vége.
Életet űzve, halált teremtettem.
Megint beszélnem kell az embereimmel.
Ne aggódjon!
Hallgatnak rám.
Ne! Ne bántsd! Itt vagyok.
Ölj meg engem!
Rajta, pokolfajzat!
Végezz mindkettőnkkel! Igazold teremtőd meséjét!
A teremtőm... elmondta a meséjét.
Most hallgasd meg az enyémet!
II. RÉSZ A TEREMTMÉNY MESÉJE
Victor!
Szólongattalak, aztán megértettem, hogy magamra maradtam.
- Mi az? - Lőjétek!
Lőjétek!
Eltaláltad?
Hé!
Hol van?
A sebeim begyógyultak.
De fáztam, úgy fáztam.
- Begyújtod a tüzet? - Rendben.
Addig rendbe teszem a karámot.
Sikerült? Megtaláltátok?
Nem, pedig mindenhol kerestük.
Kétszer is rálőttünk.
Egy kilométerre innen megszűnt a vérnyom.
Gyertek be!
Egy ideig követtük, aztán eltűnt. Nyomtalanul.
Mi volt, medve?
Nem medve, de nem is ember. Nem láttam még ilyet.
Akkor kísértet volt?
Nem kísértet. Vérzett. Hús-vér lény volt.
Gyertek ide!
Mesélj, mit láttál?
Anna-Maria, ültesd le nagyapát a tűz mellé!
Csináld meg a helyét!
Ide, nagyapa.
Bementünk az erdőbe. Nem volt sehol.
Majd elkapjuk.
- Csak idő kérdése. - Igen.
Anna-Maria, gyere ide!
Gyere, segíts nekem kint!
Meghatott ez az öregember.
Világtalan tekintete bölcsességet sugárzott.
Ezeknek az embereknek hangja volt.
Így adták egymás tudtára
az érzéseiket és az ötleteiket.
Szavaknak hívták őket.
Figyelj!
Mi ez?
Egy fiú.
- Újra! - Egy fiú!
Nagyon jó, gyermekem!
Hát ez?
Az egy szem.
- Újra! - Szem.
Ez igen! Nagyszerű, leányom!
- Szem. - Hát ez?
Kéz.
- Nagyon jó. - Kéz.
Elkel a segítő kéz!
Köss kötelet a legnagyobbra!
Szerettem volna ehhez a családhoz tartozni.
Kell még tűzifa, mielőtt itt a tél.
Fordulunk még néhányszor.
A jótevőjük lenni.
Nagyobb rönkök kellenek.
Rendben.
Hogyan tudnék segíteni nekik?
Anna-Maria! Apám!
Gyertek! Gyertek, nézzétek!
Nézd, Anna-Maria!
Ott még több van!
Vajon ki tehette ezt?
Az Erdő Szelleme.
Köszönjük meg neki!
Köszönöm.
Mondd: „Köszönöm, Erdő Szelleme!”
Köszönöm. Köszönöm, Erdő Szelleme!
Köszönöm.
Gyertek! Nézzétek meg!
Köszönöm.
Onnantól kezdve a láthatatlan védelmezőjük lettem.
Az Erdő Szelleme.
Előfordult, hogy ők is apróságokkal kedveskedtek nekem.
Ruhával, kenyérrel.
Egy pillanatra,
egy rövid pillanatra csupán,
békében voltam a világgal.
Menjetek!
Befelé!
Csukd be a kaput!
Vajon ki lehetett?
Az Erdő Szelleme?
Megvan.
„A bátor, büszke ifjú hiába kereste,
kezének csak hűlt helyét lelte.
Kővé dermedt, vagyona oda,
vele büszkesége, s szépséges telke.”
Nagyon jó, kedvesem!
Szépen olvastál. Most ezt!
Farkasok.
Egy gondolat,
egy érzés világossá vált.
A vadász nem gyűlölte a farkast.
A farkas nem gyűlölte a bárányt.
Elkerülhetetlen volt kettejük harca.
„Talán”, – gondoltam, „ez a világ rendje”.
Vadászik rád, és elpusztít
pusztán önmagadért.
A hónap végén eladjuk a birkákat, papa.
Akkor mindannyiótokat elviszlek a városba.
Felmegyünk a hegyekbe,
vadászunk, és tél végén visszatérünk.
Minden télen egyedül imádkozom itt, és idén sem lesz másképp.
Kérlek, papa, ne légy konok!
Tegyétek a dolgotokat, és én is teszem az enyémet.
Te makacs vén kecske!
Ketten maradtunk, Szellem.
Csak te és én.
Sokféle tervet szőttem a képzeletemben,
hogy miként mutatkozom az öregembernek.
Irtózik majd tőlem?
Örömmel fogad?
Elküld?
Ki van ott?
Egyetlen lépéssel beléptem egy másik világba.
Amelyet addig csak távolról láttam.
Mondja meg, kicsoda!
Válaszoljon!
Halljam!
Mi járatban van itt?
Utazom.
Isten hozta, derék utazó!
Ne vegye rossz néven, ha arra kérem, hogy ragadjon egy széket!
Nemigen tudok szolgálatára lenni.
Igen.
Elvesztettem a látásomat.
De van kenyér és ital az asztalon.
Szolgálja ki magát!
I... tal?
A nyelv
úgy látom, nehezére esik.
Talán idegen?
Fél?
Nincs rá oka.
Mitől fél?
Mindentől.
A...
A keze jéghideg,
és megsérült, igaz?
Megsérült?
A keze és az arca sebes,
és egyenruhát visel.
Harcban sebesült meg?
A malomkeréknél
bujkált, ugye?
Igen. Az Erdő Szelleme.
Igen.
A külsejét nem tudom megítélni,
de a hangjában van valami,
ami szelídséget és jóságot sugall.
Jóság?
Maradjon velem!
Egyen, melegedjen meg a tűznél!
Szívesen megosztom önnel azt a keveset, amim van,
és nagyon örülnék a társaságának.
Olvashatna nekem.
Olvas?
Legyen ez az otthona, és én a barátja!
Barát.
Barátok.
Akkor olvastam el az első történetemet,
ami az első könyvben volt.
Olvastam egy Ádám nevű férfiról és egy Éva nevű nőről,
és az édenkertben eltöltött idejükről.
Olvastam a hadakozó városok felemelkedéséről,
egy torony összeomlásáról
és egy Isten haragjáról.
Olvastam sárkányokkal hadakozó férfiakról,
és olyanokról, akik mindent elveszítettek.
Telt az idő,
tovaszállt a hulló, sárguló lombokkal.
Nem láttál még havat, drága barátom?
Megtisztítja a világot... Újjászületik.
„Nevem Ozymandiás, urak ura
Király légy bár, jöjj és reszketve nézz:
Már semmi jel.
A roppant rom körül Határtalan szélesre s hosszúra
A holt homoksík némán szétterül.
Nevem Ozymandiás...”
Vannak más könyvek is a világon?
Van még pár egész biztosan.
De nem itt.
Az utolsó könyv baloldalt. Vedd le!
Az még hátravan.
Elveszett paradicsom, Milton.
Az ember kérdéseket tesz fel Istennek.
Még Istennek is vannak kérdései.
Úgy vélem, válaszokat keresett, ezért küldte nekünk a fiát.
Bizonyára érdekelte a halál.
A szenvedés.
Tudni akarom, ki vagyok.
Honnan származom.
Isten elvette az emlékezetedet, és bárcsak az enyémet is elvenné.
Évekkel ezelőtt megöltem egy embert,
egy jó embert,
és azóta vezeklek érte.
Megbocsátani.
Elfeledni.
Ez az igazi bölcsesség.
Tudni, hogy ártottak neked,
és hogy ki volt az, aki ártott,
majd hagyni, hogy a múltba vesszen.
Nem tudom elfelejteni azt, amire nem emlékszem.
Semmilyen emléked nincs?
Álmaimban...
emlékek jelennek meg.
Különböző emberek.
Minden... felé.
Én...
Tűzre és vízre emlékszem.
Homokra a talpam alatt.
És egy szóra.
Egyetlen szóra.
Mi az?
Victor.
Hát keresd meg!
Azt a szót.
Aztán megtudtam.
A rettenetes igazságot.
Megértettem, hogy egy senki vagyok.
Egy nyomorult.
Egy szégyenfolt.
Még csak nem is olyan fajta, mint az ember.
A lelkem megtelt fájdalommal.
Soha nem enyhült.
Aztán megláttam.
A nevedet.
„Victor Frankenstein.”
És hogy hol talállak.
Ne!
Visszajöttél.
Megtudtam, hogy mi vagyok.
Hogy miből lettem.
Én egy... csontkamrából származom.
Egy roncs vagyok,
elhullott tetemekből és szemétből vagyok összetákolva.
Egy szörnyeteg.
Tudom, ki vagy.
Jó ember.
És... a barátom.
Barát?
Barát.
Mi az ott?
Az a lény az erdőből?
Mit műveltél vele?
Ne mozdulj!
Gyorsan! Tölts újra! Végezz vele!
Megint csend volt,
aztán... a kegyetlen élet.
Mennyi ideig voltam halott?
Nem tudom.
De láttam, ahogy a sebeim begyógyultak.
A hideg levegő marta a tüdőmet.
Rettentően magányos voltam,
hiszen a fájdalmat csak egy módon győzheti le az ember:
halállal, amelynek esélyét szintén megtagadtad tőlem.
Irigység támadt bennem,
és úgy döntöttem, egy dolgot követelek még tőled.
Teremtőm.
Adj nekem... egy társat!
Kelj fel!
Hogyne, máris.
Hamarosan kezdődik az esküvő, ott a helyed.
Alig hihető,
de ez a te jóságodnak köszönhető.
Tájékoztattam pár vendéget a nyomozásról.
A robbanásról.
A legtöbben elfogadják a magyarázatot.
És mi az, William?
A múlt, Victor.
Szörnyű baleset.
El akarom adni a birtokot.
Csak mi vagyunk egymásnak.
Mindenhova szórjanak szirmokat!
Mindenhova!
Menjenek fel, és folytassák!
Tudom, balszerencse látni a menyasszonyt a szertartás előtt.
Csak a vőlegénynek.
Úgy van. Számomra nem.
Üdvözöllek, Elizabeth!
Ritkán érzek megbánást, és most csak azt érzek.
Sokáig láz gyötört, de elmúlt,
és most végre láthatlak.
Nem tudom, számít-e, de neked és az öcsémnek,
akit nagyon szeretek, sok boldogságot kívánok!
Talán elhiszed, amit mondasz.
De elborzadok a hallatán.
Az esküvőm napján csupán egyet kérek tőled.
Ne legyen több hazugság!
- Engedd meg, hogy elmo... - Távozz!
- Elizabeth! - Kifelé!
Lépj ki az árnyékból,
ha itt vagy!
Meg akarod köszönni?
Életben maradtál, értelmed odáig fejlődött, hogy megtaláltál.
Jól sikerültél.
Társat kell teremtened nekem.
Olyat, mint én.
Társat?
Értem.
Még egy szörnyet.
Igen.
Hogy együtt legyünk szörnyek.
Nagy árat fizettem azért, hogy visszanyerjem a józanságomat,
és a jelenléted... megint tébolyba taszítana.
Nem tudok meghalni.
De élni sem tudok...
egyedül.
Tudtad, hogy valami szörnyűséget teremtettem.
Nem valamit.
Valakit.
Teremtettél valakit.
Engem.
Bármekkora rejtély is vagyok, teremtőm, gondolkozom.
Érzek.
Egy kérésem van csupán...
Teremts még egy olyat, mint én!
És aztán?
Nemzés.
Szaporodás.
Egy otthon?
Egy sír?
A halál halált szül, és az is halált szül.
A Földön elszaporodnak az ördögfajzatok.
Szörnyeket szabadítunk a világra.
Te ocsmánynak látsz, de én csak ilyennek ismerem magam.
Takarodj!
Soha nem teremtek még egy hozzád hasonlót, ilyen gonoszat, ilyen torzszülöttet!
Akkor nem csillapszik a konokságod, Victor.
A rettenetes konokságod, mely életre keltett, most megvet?
A csoda nem az, hogy beszélek, hanem az lenne, ha egyszer meghallgatnál!
Ha nem élhetem át a szerelmet, hát érezd vad haragomat!
Csillapíthatatlan.
Vigyázzon!
Victor!
Mi folyik itt?
Te...
Te vagy az.
Elizabeth, menj onnan!
Ne!
Megtámadta Elizabethet!
Vigyél magaddal!
Uramisten!
Ne, engedd... Meg tudlak menteni.
Megmentelek.
Kitől?
Tőled?
Félek tőled, Victor.
Nem...
Mindig is féltem.
Minden porcikádban ott az őrület és a pusztítás.
A tűz, amely mindent felemésztett.
Te gerjesztetted.
Te vagy a szörnyeteg.
Soha nem voltam e világra való.
Kerestem és vágytam valamire, amit nem tudtam megnevezni.
De benned megtaláltam.
Elveszíteni, s meglelni,
ez a szerelem sodra.
Rövidségében,
tragédiájában...
örök életűvé lett.
Jobb így... elmenni,
hogy tekinteted rám simul.
Meghalt, és én követném.
Nyomorult életet kaptam tőled!
Visszaadom neked.
Szörnyetegnek tartottál.
Viszonzom a szívességet.
Ölj meg! Ölj meg, most rögtön!
Kiontom a véred.
Szerencsétlenné teszlek.
Te a teremtőm vagy,
de mostantól én leszek az urad!
Üldöztél messzi erdőkben,
messzi hegyeken,
messzi, fagyos horizontokon,
míg nem maradt semmi.
Csak te... és én.
Lőszer kellene.
Ezt élezze meg!
Három doboz sűrített tejet és tűzifát!
És hat rúd dinamitot.
Hatot?
Mire vadászik?
Nagyvadra.
Ne!
Victor.
Csak akkor figyelsz, ha bántalak.
Ez az. Ebben bízol.
Azt hiszed, ezzel elpusztíthatsz.
Gyújtsd meg, és reménykedj, lángra kap, de ha nem,
újra eljövök érted!
Gyújtsd meg!
És most... fuss!
Ott hevertél, összetörve, eltaszítva.
Én pedig
újra éltem.
Éreztem, ahogy megperzselt testem újra erőre kap.
Csontjaim ropogását, ahogy a helyükre kerülnek.
A vér zúgását, ahogy állhatatos szívembe áramlik.
És ismét, irgalom híján,
csak egy út állt előttem.
Most itt vagyunk.
Kimerülten, nyomorultul.
Nincs már erőnk se adni, se elvenni.
A vér a sátor előtt...
Az enyém.
Mind az enyém.
Vérezni fogok.
Fájdalmat érezni.
Szenvedni.
Soha nem lesz vége.
Sajnálom.
Felemészt a bűntudat.
Most már látom, hogy mit tettem.
Eltávozol, teremtőm.
Elillan az életed.
Egy pillanat műve lesz csupán.
A születésem. A gyászom.
A veszteség.
Nem kapok se büntetést,
se feloldozást.
Minden reményem,
minden haragom...
hiábavaló volt.
A dagály, mely ide sodort, most téged sodor el.
Én itt rekedek.
Bocsáss meg!
Fiam.
Ha a szíved békére lel, bocsáss meg magadnak létezésedért.
Ha nem a halál, legyen ez az utad, fiam,
amíg életben vagy.
Mi egyebet tehetnél, mint hogy élj?
Élj!
Mondd ki a nevem!
Apámtól kaptam,
de nem jelentett semmit.
Most tőled kérem, hogy add vissza...
még egyszer, utoljára.
Ahogy kezdetben mondtad.
Amikor mindennél fontosabb volt neked.
Victor.
Megbocsátok neked.
Nyugodj békében, apám!
Talán most már
mindketten emberré válhatunk.
Fegyvert le!
- Fegyvert le! - Én felelek az emberekért.
Elengedjük.
Kiszabadultunk!
Kapitány!
Mi a parancsa?
Vitorlát bontunk.
Visszafordulunk.
Szóljak az embereknek?
Emberek!
Hazatérünk!
„ÍGY AZ EMBER SZÍVE MÉG ÉL, BÁR MEGSZAKADT.” – LORD BYRON
MARY SHELLEY
FRANKENSTEIN, AVAGY A MODERN PROMÉTHEUSZ ALAPJÁN
A feliratot fordította: Heltai Olga