Downloaded from YTS.MX
Hölgyeim és uraim! Kérem, köszöntsék a színpadon
Official YIFY movies site: YTS.MX
Frankie Quiñonest!
Mi van, ha csak ennyit csinálok?
Ezért nehogy tapsoljatok! Akkor az egésznek annyi.
Sosem jutok el a csattanóig, csak...
„Milyen volt a műsor?”
„Nem is tudom. A kis csávó felment, csak...
Jól van, kösz mindent, srácok!”
Szeretek beatboxolni.
Amikor csak...
A humorista azon kevés szakmák egyike, ahol lehet beatboxolni.
Orvosként mégsem kéne.
Például...
A...
vizsgálat pozitív...
mondjuk...
Mire, öcsém? A fenébe!
A magas... koleszterinszintre. A fenébe, haver!
„Megijesztett, doktor úr, de ez egy beteg beat.”
Jó itt lenni Portlandben, Oregonban. Ez az igazság.
Ja.
Régóta csipáztok engem, srácok.
Megtiszteltetés, hogy itt forgatjuk a különkiadást. Bizony!
És itt mindenki olyan kedves.
Az emberek köszönnek.
Én meg: „Mi a fasz?”
Nekem? „Igen, te ott, szia!” Én meg: „Bakker!” Erre ő: „Szia, hogy vagy?”
Még a jókora, fehér favágók is.
Páran úgy néznek itt ki, mint akik most végeztek a favágással.
Ideges vagyok, mert én csak egy kis csávó vagyok.
Néha nem is látnak. Belém jönnek,
én meg megijedek, hogy „Bakker!”
De mindenki kedvesen reagál, „Bocs, kis haver.
Csupa izom, koordináció nulla. Mindennek nekimegyek.”
Hogy ityeg? Kösz, fityeg.
Klassz egy nagy mosolyt látni. A fellépéseimen gyakran
atom kemény vatók ülnek. Atom kemény vatók.
És mindig itt ülnek elöl.
Mint ez a csávó itt, haver.
- Hogy hívnak? - Fred.
Fred. Bakker, te vagy Fred. Vágom.
De kösz, hogy mosolyogsz, Fred.
Mert olykor az itt elöl ülő kemény csávók, mint Fred,
végig ilyenek, bakker...
Ha mázlim van, kapok egy ilyet.
Én meg: „Most köhögsz vagy röhögsz, ember?”
De aztán összefutunk a műsor után: „Hé, öregem!
Baromi vicces vagy. Tudtad?
Lőnél egy képet rólunk a csajommal?
Ha hozzáérsz, szétrúgom a segged, de baromi vicces vagy, tesó.
Oltári vicces.”
Én meg erre: „Egyszer sem láttalak nevetni a műsor alatt, de jóvan...”
Örülök, hogy fejben jól szórakoztál, tesó.
Ez érdekes, haver. Tudományos szempontból ezt összehozni...
„Életemben nem mulattam még ilyen jól.
Hű, de vicces!”
A francba!
Ezt vizsgálni kéne.
Hálás vagyok, hogy sokféle ember között nőttem fel.
Főleg mexikóiak között.
Tudom, hogy többféle mexikói is van. Vágom ám.
Minél többet utaztam, annál jobban átjött. Nem vagyunk egyformák.
Azokkal a mexikóiakkal, akikkel felnőttem, sok érdekes dolgot csináltunk.
Ha egy környékbeli mexikói vagy egy rokon kérdezett,
és te válaszoltál,
ők mindig ugyanúgy reagáltak, tesó, minden alkalommal.
„Bakker, ez őrület!” Mi van?
Az uncsitesóm kérdezte a minap: „Csá, Primo!”
Mondom: „Mizu, haver? Hogy kerülsz ide?”
„Hát, kocsival.”
Erre megszólal: „Bakker, ez őrület!”
Nem, haver, egyáltalán nem őrület...
Emberek milliárdjai szó szerint állandóan furikáznak
keresztül-kasul a bolygón, szóval lehet, hogy neked ez beszarás.
Jó az az energia, amikor egy fehér nő tele szájjal nevet rajtam.
Olyan, mint az ünnepek, bőség, tudjátok.
Komolyan, fehér hölgyek! Kösz ezt az energiát.
De komolyan! Néha, amikor kivagyok, vagy magam alatt vagyok,
beülök egyedül reggelizni valami szép helyre,
hogy halljak ilyet, és visszanyerjem a motivációt.
Kifizettem a számlákat.
Bakker! Kösz szépen, mija! Gratulálok!
Micsoda élet!
Az összes tápanyag a kezdetektől fogva csúcskategóriás.
Hallani a nevetésükben az egészséget.
„Toljunk még egy mimózát, ribanc!”
Erre a másik: „Akkora kurva vagy. Szeretlek.”
Azta! Csak úgy ragyogok, annyira fasza.
Bírom a fehér csajokat.
Sokáig jártam egy fehér nővel. Majdnem négy évig.
Igen, hippi volt a csaj, tesó.
Még tartjuk a kapcsolatot. Rém klassz csaj.
Sokat füveztünk, sokat beszélgettünk.
Történetesen egy nyílt stand-up esten ismertem meg sok éve.
Kitaláltam pár dolgot.
Kiderült, hogy ez egy olyan vegyes nyílt est,
ahol azt csinálhatsz, amit csak akarsz. Stand-up,
zene, versmondás, bármi jöhet.
Ő felment a színpadra, és azt csinálta.
Feljött a színpadra a kristályaival, az energiáival.
Aztán bemutatkozott.
Erre nem voltunk felkészülve.
„A nevem Sun Diamond.” Mi meg: „Ó, baszd meg!”
Sun Diamond. Nem kispályás a csaj, ez komoly.
Nem szarozott sokat.
Felment, és nekilátott. „Intergalaktikus emlékek.
Örök galaxisok felé tartunk.
De nem, elkalandoztam.
És jaj! Te jó ég, mi ez?
Egy tornádóban vagyok.
De a közepén vagyok, ahol minden nyugodt, mozdulatlan. Esőcseppek
cseppennek a tenyerembe, majd a lelkembe, a lelkembe.
Jaj! Te jó ég, mi ez?
Mi lehet ez?
Egy napraforgószirom hullik szépen át a ködön.
És hova hullik? A lábamra,
úgyhogy felrúgom, felrúgom vissza a lelkembe.
Uralkodom.
Csábítok. Sun Diamond.”
Én meg: „Mi a fasz volt ez?”
És még én éreztem magam kínosan.
Mert fogalmam sem volt, mit akar mondani. Mégis mit?
De vonzódtam hozzá.
Mármint, baszki! Mi ez? Vágjunk bele!
Ez nem a szokásos...
Az este, amikor megismertem ezt a lányt, rém hálás voltam.
Mert az este, amikor megismertem, tanultam tőle.
Elvégre nem kell teljesen értened valamit ahhoz,
hogy szexelj vele. Értetek, ugye? Csak...
Koncentráljunk a pozitívumokra, nem?
Mondom: „Bakker, kösz, mija.”
Jó érzés kötődni valakihez.
Egyszer jártam egy állatgondozóval.
Igaz történet. Nem volt semmi. Randiappokon toltam.
Beállítottam a távolságot végtelenre.
Minden érdeklődési kört beikszeltem. Ja, mindet bírom.
Ínséges idők jártak.
És végül összejöttem egy csajjal Santa Barbarából.
Az állatkertben dolgozott.
Átjött L. A.-be, hogy együtt lógjunk.
Az az út kettő, de van, hogy négyórás.
Megtisztelő volt. Sokat nevettünk együtt.
Odavolt az állatokért. Jó volt.
Viszont szex közben érdekes lett,
mert elkezdett vizsgáztatni állathangokból.
Ki akart művelni a vadakból.
És ez volt a technikája. Nekem rém kínos volt,
mert ez egy új kapcsolat volt, öcsém.
Próbálom uralni. Én vagyok felül, lélegzem, ahogy kell.
Ő meg: „Mehet?”
Mire én: „Mi, mija? Már csináljuk.”
Erre ő: „Nem, kicsim, a kvíz.” Én meg: „Ja, persze, a kvíz.”
Mire ő...
„A francba, passz. Egy vörösbegy, vagy mi?”
Amikor emelt a szinten, na, azt totál kiakasztott.
Akkor már ez ment...
„Basszus, ez egzotikusan hangzik. Egy tasmán arapapagáj, vagy mi?”
Mire ő...
Én meg: „Bakker, egy szamár?”
Ő meg: „Nem, ez én vagyok, butus.” Mire én: „A rohadt!”
„Milyen érdekes teremtmény!”
Felért egy trippel ilyen hangokat hallani
abban a pillanatban.
Volt egy csaj a stábban, aki mindig
szétkürtölte, mennyire kivolt, amikor ejtették.
„Ma este benyomok.”
„Hétfőig van bébiszitterem.” Baszd meg! Három napig, cabróna?
Hisz kölykeid vannak! Ez őrület, haver!
És mindig ő volt az, akit úgy kellett kicipelni a klubból
vagy a kocsmából.
Általában az egyik kuzinom járt így,
sok lány unokatesóm nagyobb darab csajszi.
Nincs azzal semmi baj, de szeretnek bulizni.
Beleadnak apait-anyait.
Felgyúlnak a diszkólámpák, és cipővel a kezükben
állnak, a talpuk meg full fekete.
Elérzékenyülnek... „El vagyok cseszve. Vegyél fel! Egy familia vagyunk.
Vegyél fel!”
„De túl nehéz vagy.”
Beszarok, hogy ilyet kérsz. Kis csávó vagyok.
Még bajom esik!
De a gorditasokat csípem, haver, semmi bajom velük.
A fehérek kiakadnak: „Bakker, kezdi a mexikói dumát!”
Csak viccelek.
- Haver! Téged hogy hívnak, tesó? - Marco.
Egzotikusra akartad venni a figurát? Mark-ó.
Tudod, mi a jaina, Marco?
Jaina? Igen, egy hölgy.
Úgy van! Ja. Nem semmi, Marco...
Oké, a jaina egy csaj vagy egy lány, ha esetleg valaki nem tudná.
A gordita egy nagyobbacska jaina, oké?
Nincs azzal semmi baj.
A torta szó szerint szendvicset jelent,
de mi szlengként használjuk egy jainára, aki akár gordita is lehetne,
de jóval agresszívabb, vili?
Rád szállnak, mint a profi hátvédek, öcsém.
„Csináljuk!” Én meg: „Basszus!”
Ez az energia nem semmi.
Szóval, amikor régen még nem vetettem meg az italt,
egy kocsmában beszélgettem egy gorditával. Klassz volt a csaj.
Nevettünk, jól éreztük magunkat,
és megszólal: „Frankie, zavarban vagyok.
Leöntöttem magam.” Én meg: „Én is...”
Mintha átérezném a pillanatot.
De folytatja: „Hé, Frankie! Zárás után folytathatnánk máshol.”
Én meg: „Bakker, benne vagyok.
Az uncsitesómmal lakom, de van saját szobám,
és neki is, szóval ne akadj ki!”
Mire ő: „Oké, rendben, de álljunk meg egy boltban!”
Mondom: „Otthon van nálam óvszer,
meg egyebek. Adok a biztonságra.”
„Ugyan! Nem erről van szó. Kajás vagyok.”
Én meg...
Szóval bevitt az ő világába.
Akkor kapják a sok friss spanyol kaját
a boltban, hajnali 2:33-kor. Ott szobroztunk a boltban.
Volt egy kis kulcstartója a tarjetával.
Törzsvásárló volt ott, öcsém. Én meg...
Megkérdeztem: „Ez országos?”
Azt mondta: „Igen, minden boltba jó.” Én meg: „Hű...
Menjünk el valahova!”
Úgyhogy elmentünk a boltba, engedménnyel vásároltunk.
Vettünk pizzát, csirkeszárnyat meg jégkását.
Hazaértünk, és tök jó fej volt.
Megnevettetett.
Gyönyörű volt a mosolya, csak nagyobb volt,
de jól mozgott, meg minden...
Aztán zenét váltott. Lelassított.
Arra célozgatott, hogy szexuális dolgokat akar csinálni,
én meg...
Kissé beparáztam.
De aztán... Esküszöm, így történt. Elővett egy csirkeszárnyat a dobozból,
és mint mondtam, frissen vettük, szóval még gőzölgött is.
Azzal integetett jobbra-balra, én meg követtem a füstjeleket.
De aztán egymás szemébe néztünk,
és gondoltam: „Basszus!”
Ő meg: „Azonnal gyere ide!”
Én meg: „Mi a fasz?”
De a szemembe meredt, és hozzátette:
„Ne picsogj, gyere ide!” Mire én: „Bassza meg!”
Szóval közelebb húzódtam.
Én nem szoktam picsogni.
Azt mondja: „Harapj bele!”
Beleharaptam, és a szárny jó volt.
Mondom: „Ez igen! Az a bolt tudja, mit csinál.”
De aztán megragadta a tarkómat, és rányomott a csontra.
Én meg...
De aztán elkezdtünk cicázni a csont körül.
Tudjátok, a husi körül.
Mint a Susi és Tekergőben,
csak BBQ-szószos szárnnyal.
Aha. Hozzá is láttunk.
Haver!
Miután végeztünk a szárnnyal, az ágyra lökött.
Így csinált. Mondom: „A fenébe!”
Aztán rám mászott. Védtelen voltam.
Aztán kicsit ideges lettem, mert kicsi csávó vagyok,
ő meg nagyobbacska.
De csak melegséget éreztem.
Úgy éreztem, minden irányból körbeölelnek.
És akkoriban szükségem is volt rá.
Azt mondtam: „Gracias a Dios por eso, por mi espíritu.”
Kis virsliként ott rekedtem, de boldog voltam.
De az uncsitesóm ránk nyitott.
„Szia, primo!” Mondom: „Mizu?”
Mire ő: „Nem látlak.”
Mondom: „Nyugi, tesó. Alul vagyok, de lélegzem.
Jól vagyok.”
Becsukta az ajtót, mi pedig folytattuk.
Leöntöttük egymást jégkásával, és jó volt.
Nincs ezzel semmi baj. A világon semmi.
Megvolt köztünk a szikra.
Utálom, ha ítélkeznek mások felett.
Én nem ítélném el őt. Remélem, ő sem engem.
Másnap reggel biztos felhívta a barátnőjét.
„Hali! Az este összejöttem egy kis csávóval.”
Tök oké szórakozni egy kicsit.
Csak koncentrálj a fontos dolgokra, és térj a lényegre, oké?
Ezt a szüleimtől tanultam. Szeretem a szüleimet, haver.
Közel állok a szüleimhez.
Fiatalok voltak, amikor születtem, Így most haverok vagyunk.
De bármi is történt, otthon mindig jó volt a hangulat.
Pozitívak voltak. „Nem, Frankie. Csak pozitívan, mijo!”
„Jól van, anyu, ez van.”
Attól még mondjuk jól megvertek,
de „Kurva pozitív hangulat volt, cabrón.”
Mindig légy hálás!
Ez nagyon jó hozzáállás.
Kidolgozták a belüket is.
Mindig túlvállalták magukat a gyerekeikért.
Többek között küzdöttünk a számlákkal.
Rendszeresen lekapcsolták a vizet,
az áramot a házunkban, amikor gyerek voltam.
De apám ácstanoncként dolgozott,
és odament egy kulccsal,
és amikor elzárták a vizünket,
ő beosont, és visszakapcsolta.
„Tusoljatok gyorsan!”, aztán elzárta.
Aztán elmentünk a templomba: „Jó emberek vagyunk.”
De amikor az áram került sorra, anyám kész volt.
Tudod, mi következik. Jön egy rózsaszín értesítés.
Volt egy régi magnója, ami góliátelemmel működött.
Kihozta a nappaliba, gyertyát gyújtott,
és a húgommal mi csak táncoltunk.
Mintha kamukempingeztünk volna.
Anyám azt mondta: „Te vagy az én kis jetim.”
Ekkora ereje van a zenének. Értitek, ugye?
A zene óriási erővel bír.
Lehet, hogy pocsék napod van,
életed legrosszabb napja: „A fenébe! De elcseszett az életem!”
De hirtelen elhajt melletted valaki a te számoddal,
te meg: „Minden rendben lesz, bassza meg!
Járni még tudok.”
A szüleimnél a mai napig mindig szól a zene.
Szól náluk minden: salsa,
rancheras, mariachi, cumbias, tényleg minden!
Régi zenék, még rock is.
De amit nagyon komolyan vesznek, az a régimódi funk.
Az nagyon bejön nekik.
Még Rick James temetésén is ott voltak,
és a húgom Teena Marie lett.
Ennyire, öcsém.
Régen volt három csivavájuk: Earth, Wind és Fire.
Nem viccelek, öcsém.
„Oké, felfogtuk. Csípitek ezt a zenét.”
De azért jó volt, mert mindig jó volt a hangulat.
Közben pedig felküzdöttük magunkat.
Egy egyszobás lakásból egy zsákutcabeli házba.
A fehér szomszédok meg...
Emlékszem, amikor megkaptam az első görkorimat.
A családban elsőként. Sok uncsitesóm van.
Nekem volt először görkorim, és mentem. A többiek nem is haragudtak.
Azt mondták: „Ezt értünk teszi.”
De anyám megirigyelte azt az életet,
amit apámmal nekem biztosítottak,
és ez jó nagy szívás.
Látni, hogy egy szülő féltékeny az életre,
mert anyám szegény sorból jött. Nem volt semmije.
Meglátott a görkorival a kezemben, és teljesen odavolt.
Próbálok elgörkorcsolyázni, ő felkiált: „Hé!” És megfordulok.
„Szóval van egy kis fehér barátod az utcában?”
„Igen, anya, jó fej. Kedves velem.”
„És még görkorid is van? Hűha!”
Én meg: „Igen, ti vettétek nekem apával.”
Odahív, és odagurulok hozzá.
„El ne felejtsd, honnan jöttél, oké?”
„Jól van, anya. Szeretlek.” „Én is.”
Én meg: „Bakker, ez fura volt.”
Mindig sikerül lerángatnia a földre. Segít, hogy ne szálljak el.
Bár jól éltünk, voltak nehézségeink.
Gyerekként mindenki átél ezt-azt.
Durva dolgokon mentem át, és az ember elszökne.
Próbálsz elszökni, de Aspenre nem futotta,
szóval...
Elkezdtem karaktereket alakítani.
Menekülésképp másokká alakultam, „Most már ez vagyok.”
Mindig találtam valamit.
Találtam egy régi locsolófejet apám autójában.
Az lett a mikrofonom. Előadtam pár jelenetet.
Utánoztam az embereket.
Azt mondtam: „Én vagyok a pici mexikói James Brown.”
„Hé! Órale, tyű!”
Karaktereket dolgoztam ki.
És néhányukat már ismeritek. A fő krapekom Creeper.
Ő az én figurám, ja.
Akik esetleg nem ismerik, ő egy cholo fitneszoktató.
Van egy CholoFit nevű programja,
ami hozza az eredményeket.
A körülöttem lévőkből merítettem ihletet,
és Creeper apámtól jött.
Ő régi vágású cholo volt. Mindig Dickies gatyában járt,
Converse cipő, fehér póló vagy gyapjúfelső.
Pomádéval hátranyalt frizkó: „Mi a pálya, öcsi?”
Mindig volt egy tuningjárgánya.
Egy '65-ös Impala láncos kormánnyal.
Az alkarja kigyúrva, mert szervokormány nem járt hozzá.
Mire nem vagyunk képesek a látszat kedvéért!
A legjobb barátja keresztelt meg, az én ninóm, a keresztapám.
Több mint 30 évig ő volt a Viejitos Autóklub elnöke.
A kultúra pozitív oldalát láttam.
Apám az egyik legpozitívabb ember, akit ismerek.
Mindig mondja: „Mijo! Dolgozz sokat, másokkal bánj tisztelettel!”
Én meg: „Jó, ezt csinálom.” „Vagy szétrúgom a segged!” „Oké, apa.”
Ez van. Ő ilyen csávó.
És bár ő egy olyan pozitív fazon,
van múltja is, mint sokunknak.
De emlékszem, egyszer összefutottunk egy régi haverjával, Henryvel.
Henry elkezdett nosztalgiázni anyám előtt.
Nagyon gyorsan lett rém kínos a dolog.
A haverok néha ezt csinálják egymással. Le kell állnunk.
De ez régen volt, oké?
A plázában voltunk, ott volt az egész család,
gyerek voltam még.
A húgom is ott volt, ő is kicsi volt még.
És apám, anyám, aki apám felesége, és...
Ja.
Apám összefutott Henry barátjával,
a kis dundi fickóval, aki sántított is.
A pláza másik végéből is meghallottuk. „Hé!”
„Hé, Lorenzo, csá, haver!” Apám megfordult.
„Henry?” „Haver! tudtam, hogy te vagy az. Hogy vagy?”
Apám meg: „Jól, cimbora.”
„Haver, emlékszel, amikor Tijuanába mentünk, haver?
Totál be voltunk állva.”
Erre apám: „Igen, Henry, de az már régen volt.
Most már családom van, itt a feleségem.”
„Hé, haver! Emlékszel? Úgy kikészültél, hogy összejöttél azzal a csajjal.
Egy lába volt, öcsém. ¿Te acuerdas? Egy lába!”
Apám meg: „Nem, Henry, az nem én voltam!”
„Dehogynem! Emlékszel? Nyitva hagytad az ajtót, hogy nézhessük.
A jó lábát így tartottad. Aztán elintézted, öcsém, elintézted.”
Apám meg: „Baszd meg, haver!”
Anyám már vörösödött a méregtől, irtó pipa volt.
Kínos pillanat volt,
de a húgommal csak egymásra néztünk.
Apa egy féllábú jainával hetyegett? Ez állat!
Elég menő. One love...
Én is átmentem egy önjelölt cholo fázison,
mert régen apámmal melóztam a bolhapiacon.
Mindig ébresztett szombat hajnali négykor.
Gyerekként nem erre vágysz. Még sötét van odakint.
De be kellett állnod a sorba a bolhapiacon, hogy jó helyet kapj.
Mi növényeket árultunk, legális növényeket.
Onnan kaptam az első menő surranómat, a fehér pólót.
A haverokkal akartam lógni, cholák után füttyögni, meg ilyenek.
De otthon anyám közölte: „Ezt a szart fel nem veszed.”
Apám meg: „Nem, engedd csak!”
„Ha már csinálod, csináld rendesen, mijo!”
A szemétje reggel fél hatkor keltett,
hogy rendbe vágjam a csukát,
kivasaljam a pólót, betűrjem,
és max. két-három hónapig bírtam.
Hozzá tartozik, hogy rossz cholával kezdtem,
és megtámadtak a mosdóban.
Haver, 12 kapoccsal varrták össze a fejemet.
Mondom: „Tudjátok, mit? Azt hiszem, művész leszek.”
Visszatértem a Bugle Boy farmerekhez és a zsebes nacikhoz...
De ja, a családból páran hittek bennem, a legtöbben nem.
De már régóta űzöm az ipart.
Lassan megvan 20 éve is.
És ja, köszönöm.
Emlékszem, amikor tíz éve nyomtam.
Huszonöt évesen kezdtem. Akkor fogtam először mikrofont.
Most 35 vagyok. Le voltam égve, a haverom kanapéján csöveztem.
Havi 200 dolcsit kért, mert hé! Hitt bennem.
De senkit sem ejtettem teherbe, így az álmaimra koncentrálhattam,
és éhező művész válhatott belőlem.
De ez fura volt a családomnak, mert egyik ágon sincs 35 éves férfi,
akinek ne volnának gyerekei.
Kínos volt, főleg az apai nagyanyámnak.
Isten nyugosztalja!
Nem volt egyszerű, egész nap mondta a magáét.
Csak ült a fotelban, és naphosszat járt a szája.
Nem volt más magyarázata rá, hogy 35 évesen miért nincs gyerekem,
ezért elkezdte terjeszteni a családban, hogy meleg vagyok.
El kellett magyaráznom neki. „Nem, nagyi, abuelita,
ha időben kihúzod, és...”
Meghökkenve nézett rám, hogy: „¿Qué?”
Nem értette a tudományos hátterét, csak... tudjátok.
„Mi van?”
De szerencsére, gracias a Dios, 36 éves koromban
beindult a szekér. Pénz állt a házhoz a tv-ből, a turnéból.
Kifizettem a számlákat.
Vettem egy házat. Lakástulajdonos vagyok L. A.-ben.
A szülővárosomban. Erre semmi szükség. Ja.
Csak egy egyszobás lakás, oké?
De a fenébe is, az enyém. Értitek, ugye?
Ráadásul kétemeletes.
Szóval, most épp lent vagyok,
de lehet, hogy később felmennék. Vágjátok?
Tök valid opció.
Bazi nagy a családom, egy csomó unokatestvérem van.
Egy csomó primos.
Apám mexikói, anyám amerikai őslakos,
szóval termékenyek vagyunk, tesó, mindkét oldalon.
A nagyszüleimnek is volt egy rakás gyereke,
szóval minden évben találkozom új uncsitesókkal.
Főleg, mióta bekerültem a tévébe. „Hé, primo,
mi mindig hittünk benned.
Kapunk ingyenjegyet?”
Én meg: „Hogy is hívnak?”
De az király, amikor be is bizonyítják.
„Bakker! Rokonok vagyunk. Téged meg most, 38 évesek látlak először!”
De imádom, és sokan együtt nőttünk fel.
Egy csomóan igen, de sokan vagyunk, úgyhogy
statisztikailag némelyikünk hülye lesz.
Van egy unokatesóm. Ő elég sötét.
És nincs munkája, haver,
szóval dupla csapás a srác.
De közülünk ő az első, aki mindig fel akar hozni
valami világpolitikai témát, és megvitatni, meg ilyenek.
Le kell állítani, hogy: „Haver, nyugodj le, vazze!
Az ilyen dolgokat egy munkahelyen vitasd meg!”
Mi van?
A hülyeségeket elviseltem, oké?
De a tudatlanság már más tészta.
Folyton dumálok ezzel a hülyével.
Még mindig a fárasztó homofób megjegyzéseit hallgatom.
„Hé, te meleg vagy. Szereted locón nyomni? Bejön.”
„Nem, nem jön be, haver. Mit csinálsz?
Egy áruházban vagyunk.
Ez fura viselkedés. Az emberek megbámulnak.”
De bármilyen sötét is a srác, rokon. Ettől még a primóm,
a sangrém, és a többi.
Nincs mit tenni. Igyekszem segíteni, ahol tudok.
Pár hete elvittem ebédelni.
Keddi nap volt. Tudtam, hogy ráér.
Ültünk a kocsiban.
Mindig hülye megjegyzéseket tesz.
Elmentünk finom szusit ebédelni,
talán a kaja majd segít a hülye fejének...
De megláttunk két fickót kézen fogva sétálni.
Nem nagy ügy, mindennapos dolog. De az a baromarcú az anyósülésen ült.
Meglátta ezt a két ürgét.
Rám nézett, így csinált... Én meg: „Ez meg honnan jön?”
Erre ő: „Hát, tudod.”
Mire én: „Nem, nem tudom.”
Ő meg: „Mert fogják egymás kezét,
és mennek valami meleg programra, meg minden. Ja.”
„Meleg programok? Mik azok a meleg programok?”
„Biztos egymásnak esnek.”
Én meg: „Várj! Tisztázzuk!
Most épp azon agyalsz, hogy ők egymásnak esnek?”
Totál...
Én meg: „Te vagy a legmelegebb barom ebben az egész szituban.”
Szomorú volt. Elmagyaráztam:
„Haver, most csak a te fejedben van szex.
Ez kibaszott durva.”
„Mi? Mi van?”
Fogják egymás kezét. A szex fel sem merült bennük.
Biztos épp avokádóért ugrottak el.
„Randall szülinapos. Mit vegyek?
Gondolom, Randall a kutya.”
„Mást is csinálnak, haver.
Annyi más dolguk is van, mint egymásnak esni! Őrület!”
Látszott a hülye képén, hogy leesik neki.
„Ja, igen. Gondolom, mást is csinálnak.”
Igen, haver. Enniük is kell, meg minden. Őrület! Idióta barom.
Mert én nem ilyen vagyok, haver.
Hadd legyenek csak önmaguk!
Volt egy bácsikám, egy tío, akit mindig melegnek hittem.
Kértem: „Tío, bújj elő!
Tudom, hogy a család majd beszól,
de sokan melléd állunk majd, és segítünk.”
De végül megnősült.
Már három gyereke van. Attól még lehet meleg.
Csak hát összejött neki.
De gyerekkorunkban a családi grillpartik
mindig hétvégéken voltak. Úgy 11-12 évesek lehettünk.
Ő meg hétvégente focimeccsekre járt.
Megjelent a mindig túl rövid futballsortjában,
de a lába izmos volt, és lesült.
Sokat pattogott, és mexikói frizkóban nyomult.
Olyan paisás, hátul hosszabb haja volt. „Bakker!”
Én meg: „Tío, nyugi már! Próbálok adni egy tál asadát.”
Mizu, nagy tesó?
- Szia, Frankie. L. A.-ből jöttem. - Hogy vagy? Mizu?
Miért beszélsz így, mikor fehér vagy?
Mexicano vagy? Te kis güerito! Aha, így is van!
Bakker, ez őrület!
Kösz, hogy eljöttél, tesó.
Kösz, hogy eljöttél. Sokat jelent. Ja.
Itt vannak a güeritók. Van Canelo, meg minden.
Őrület, haver! Ezért vagyok kiakadva.
Amikor hippikkel találkozol, sokszor... És isten áldja őket!
Egyszer négy évig jártam eggyel,
de sokszor kiderül, hogy elég rendetlenek.
Szeretnek magukkal vinni haza egy kis földet is.
De mindig van egy tábla a kertjükben,
egy matrica az ablakban, amin az áll,
„Mentsd meg a Földet!”
Tyű, csak takarítsd ki a házad!
Hihetetlen, hogy kiteszel egy ilyen táblát.
De egyetértek, hogy legyünk jók a földhöz, amíg itt vagyunk.
Szerintem ez fontos. De önzőnek lenni és azt képzelni,
hogy mi uraljuk a bolygót...
A bolygó már sok milliárd éve létezik, öcsém.
A dinoszauruszok már megelőztek minket. Ők 165 millió éve voltak itt.
Mi meg hatmillió éve.
Nem akarok elkeseríteni senkit, de kétlem,
hogy várna ránk még 159 millió év.
De ez kiakaszt. A dinoszauruszok 165 millió éve.
„Hé, mi vagyunk itt a janik,” és a T-rex volt a mero mero, a főmufti.
„Én vagyok a főnök”, de hiába a sok erő, a sok hatalom,
amikor a csaját tolta, meg sem tudta paskolni,
vagy derékon ragadni, olyan kis karja volt.
Hiába a sok dínófarok, a seggére sem tudott csapni...
Ezért ordított folyton.
Kurvára dühös lehetett, haver. Elvégre ott volt, csak...
A többi dínó meg is szólta.
Pár pterodactylus a fán. „Nézd a hülyéjét, kuzin!
Még a fenekére sem tud rácsapni.
A francba! Meghallotta. Gyerünk!”
Ez tényleg megtörtént.
Őrület ebbe belegondolni, évmilliókon át.
Sosem tudjuk, mi fog történni, tesó.
Tudjátok, mit? 2019 végén kezdtem el félretenni.
Azt mondtam: „Végre megtörténik. 2020 mindjárt itt van.
A lakást 2020 februárjában vettem. Végre ez lesz az én évem.”
Aztán meg: Nem...
Elbaszott egy év volt. Emlékeztek?
Ezt sosem felejtem el.
Egy jó sráccal, Craig Robinsonnal turnéztam keleten,
Buffalóban, New York államban.
Március 10-én, 11-én, aztán jött a sok szarság.
A hotelben néztük a híreket. „Mi van?”
Csak tettük a dolgunkat. „Miről hadováltok?
Mindent lezártak? Tényleg ez lesz?”
Az egyik utolsó járattal mentünk
a New York-i JFK-ről az LAX-re.
Be sem engedtek a terminálba. Irány a lépcső!
Mindenki parázott, de visszajutottunk.
Minden bezárt.
Hívtam a családot. „Sziasztok, visszatértem.
Eszméletlen, mi van itt! A reptéren vagyok. Átmegyek.
Kitalálunk valamit, túl leszünk rajta.”
Mire ők: „Nem, mijo, elment az eszed.”
Fellépsz, és közönségtalálkozókat tartasz,
lepacsiztál mindenkivel a reptéren, „Csak pozitívan!”
Ők: „Tartsd csak meg a pozitív dolgaidat a saját kéglidben!”
„Fogalmunk sincs, mi a szar ez.” Én meg: „Rendben.”
Egyedül nem vagyok jó, értitek?
Tudnék egyedül élni, de ez is kell.
„Mizu, emberek? Gente energy.”
És aztán megkajálok egyedül.
De amikor nem volt más, egyre csak szűkült a szoba.
Fura dolgokon agyaltam.
Egyáltalán mi a létezés? Úgyis mind meghalunk.
Az a T-rex... Bassza meg!
De aztán arra gondoltam, talán van valami jó is ebben.
Talán itt a lehetőség, hogy dolgozzak magamon.
Úgyhogy elkezdtem.
Elkezdtem teát inni. Életemben nem teáztam, haver.
Önsegítő könyveket olvastam, szembenéztem a démonokkal,
hogy fejlődjek, de az dugába dőlt.
„Bassza meg, bulizni akarok!”
Átestem azon, amit sokan átéltünk.
Kezdtem bekattanni.
Házhoz rendeltem a piát, hogy kibírjam délután egyig.
Jól van, délután egy van. Jöhet a pia! „Hé!”
Fel-le járkáltam a lépcsőn. Fogtam a korlátot. „Járvány.”
És hirtelen én, a barátaim és a családom, mind tudósok és orvosok lettünk.
Bakker, milyen rémes idők voltak!
„Olvastam egy cikket, tudom, hogyan terjed.”
Kussolj már! Szart se tudsz.
De olvastam egy cikket...
Lehet, hogy páran olvastátok. Tök igazinak tűnt.
Orvosilag megbízhatónak ábrával meg egyebekkel.
Azt írták, ha fertőzésnek voltál kitéve,
a kokain segíthet kiirtani azt a szart.
Frankón ez állt benne.
Tudományos tényekkel alátámasztva.
Úgy voltam vele, bakker! Nem akarom elkapni ezt a szart.
Okosan kell csinálnom.
Írtam egy másik unokatesómnak, aki jó matekból,
és kokaint árul, és...
Egy órán belül egy nyolcas golyó landolt a postaládámban.
Szóval odamentem, de óvatos voltam.
Felvettem az eldobható kesztyűt, meg minden.
Odamentem a postaládához. Kihúztam. Bevittem a konyhába.
Kitettem a pultra, felvágtam, lehúztam a maszkot.
„Oké, nyírd ki a COVID-ot! Az internet szerint maradj otthon.
Jó ember vagy.”
És egyedül kokózni elég rizikós.
Az ilyen kis csávót hamar pofán csapja a valóság.
Ki akartam nyírni a COVID-ot.
Izzadtan, póló nélkül, mint egy szörnyecske.
„Én ugyan nem leszek COVID-os! Itthon maradok, öcsém.”
Fogtam a tequilát, mint kisbaba a cumisüveget.
Mi a faszt csinálsz, haver?
És olyan magányos lettem, haver, bakker!
Ha magányos és részeg vagy, és betépsz, annak sosincs jó vége.
És mint mondtam, haver, elég régóta űzöm az ipart.
Több mint 20 éve kezdtünk YT-videókat készíteni.
Valahol el kell kezdeni. Ki kell találnod, mit akarsz.
Az elején kísérleteztünk.
Együtt dolgoztam pár sráccal.
Az egyik videóhoz vettem egy műfeneket.
Egy pornósztár fenekéről mintázták. Egy dobozban érkezett.
Lyukakkal a hülyéknek szórakozáshoz,
de mi a humorhoz vettük.
Persze egy ilyen vagy 4-500 dolcsi.
Mégsem dobhatom ki!
Talán egy nap még jól jön majd egy másik videóhoz.
Egy nagy dobozban volt, tele mindenféle szarral, amit nem akartam kidobni,
15 éven át költözött velem egyik lakásból a másikba.
Végül a kecómban kötött ki. És...
Nem volt semmi. Hollywoodban élek,
és elképesztő volt a Sunset, Hollywood blvd-t üresen látni.
Mint egy filmben. Tudom, hogy sok ilyen volt,
de basszus, minden bár bezárt.
Akkoriban szingli voltam. Még mindig az vagyok, de...
De nehéz volt, haver.
Kemény időket éltem át. Rém magányos voltam.
Feküdtem az ágyban az emeleten, forgolódtam...
Bármilyen jaina jó lesz. Most bármilyen lány jöhet.
Olyan magányos voltam, hogy már fájt.
De aztán eszembe jutott: Hékás! Van itt egy segg.
Ott van a szekrényben, abban a dobozban.
De próbáltam ellenállni. Komolyan.
Azt mondtam: „Kérlek, ne!”
Elkezdtem a családomra gondolni, meg minden...
„A szüleid a semmiből jöttek, haver. A gettóból.
Keményen dolgoztak, sok áldozatot hoztak, hogy lehetőségeket teremtsenek neked.
Kétlem, hogy ilyesmire gondoltak.”
De nem lehet a végtelenségig porszívózni és hűtőt takarítani, igaz?
Nem tudom, miért csináltam.
De elővettem, és letettem egy párnára a szoba közepén,
hogy jól megnézhessem. „Basszus, hát itt vagy!”
Egy kicsit el is bizonytalanodtam.
„Basszus, letusoljak, öcsém?” A francba!
De jól néz ki!
Csak köröztem körülötte.
Sokan láthattatok már ilyet.
Csak egy testrész, öcsém. A lábakat levágják,
a derék eddig tart.
Úgy néz ki, mint egy farönk, de farpofákkal...
Kikészültem ettől az izétől.
Időm, mint a tenger.
Mint egy breaktáncos, aki a jó ritmusra vár.
„Ez az?”
De azt mondtam: „Nem, ezt nem lehet, Ne csinálj ilyen gáz dolgot!”
De ja, végül megvolt.
Nem.
Csak egy mexikói kis csávó betépve, ahogy egy segg felett plankel.
Bocs, nem olyan agresszívan.
Inkább lassított felvételt nyomtam, mert 92%-ban szomorú voltam.
Az életemen, a világ állapotán, a tetteimen az adott pillanatban.
Elszomorított.
De az a 8%, ami megmaradt, még pont elég ideig benne tartott.
Próbáltam meggyőzni magamat, hogy: „Ne érezd rosszul magad!
Sokan csinálják ezt. Ezért gyártják ezeket a termékeket.
Megveszik, hazaviszik őket, így csinálnak, és jó érzés, nem?
De, igen, jó érzés.”
Aztán befejeztem. Rohadt fura volt.
Nem is tudom: így volt helyes?
A legbiztonságosabb dolog volt, amit tehettem.
De teátrálisan beugrottam az ágyba: „Ne!”
Reggel azt reméltem, csak rossz álom volt.
Hogy az egész csak egy rossz álom, minden,
de felébredtem, és a nap átragyogott a redőnyön,
mint valami filmben.
A napsugaraktól ragyogó fenék csak nézett rám.
„Hé, most már én vagyok a csajod.” Mi a fasz, tesó?
Ez őrület!
Aztán azt hittem, csak meg kell tisztítaniuk a légteret.
Egy-két hónap, vagy akármi is legyen ez a szar.
De nem, a kormányzó elhúzta a dolgot: „Bassza meg!”
A fenék sosem került vissza a szekrénybe, haverok lettünk.
Egy marha nagy ágyam van, szóval csak ott hagytam.
„Hé, nem fázol? Kérsz takarót?”
Elkezdtem dumálni vele, tesó.
Női fenék, de Bruce-nak neveztem,
hogy legyen egy cimbim, aki segít nem becsavarodni.
Mint hogyishívják, Tom Hanks
meg a röplabdája, Wilson.
Csak az enyém egy segg volt. „Hé, túl leszünk rajta.”
Kitakarítani ezt a cuccot viszont rém megalázó.
Páran tudjátok. Tudom, hogy tudjátok.
Belül patkó alakú.
Ki kell öblíteni a seggéből a hüvelyén keresztül.
De nem a házban csináltam. Nem vagyok én állat.
Kivittem a kertbe.
Betömtem a slagot a segglyukba, de szomorúan...
Visszavittem a házba, és: „Kezdhetjük elölről.”
Aztán mondták, ez a szar egy évig eltart.
„Egy évig? Mi a fasz?”
Gondoltam, kell valami friss, hogy túléljek,
mert ez a cucc 15 éve porosodott egy kartondobozban,
szóval már jött szét.
Úgy voltam vele, hogy ez érdekes lesz.
Páran talán tapasztaltátok.
Felmentem az Amazonra a szexjátékok részlegére egy másik társat keresni.
De a cuccok 90%-a elfogyott.
Gondoltam: „Basszus, nem vagyok egyedül.”
Úgy éreztem, tartozom valahová.
„Együtt éljük át ezt a szart. Őrület!”
De egyvalami még volt raktáron.
Egy termosz, oké?
Szép kis termosz volt. Kívül fekete, belül króm.
Úgy nézett ki, mint egy vezérigazgató termosza.
Lekapod a tetejét, meg is van a panocha, a vagina.
„Basszus!”
Kukucs, érted?
Megrendeltem ezt a cuccot a lezárások közepén.
Az Amazon másnap már letette az ajtó elé.
Kimentem érte a kis kesztyűmben.
Hé, gratulálok! Ez volt az életem, haver.
Részegen, betépve otthon a termosszal,
a farpofákhoz dumálok. Mint egy szörnyecske.
„Őrült egy világ ez, mi? Micsoda trip! Átvészeljük ezt is.”
Van egy bazi nagy ablak a nappaliban. Jó nagy ablak.
Behúztam a függönyt,
mert hozzá akartam látni még frissibe'.
Már majdnem odaértem, erre elsétáltak a szomszédok.
Én meg: „Basszus.”
Egy szép házban lakom.
Fehér szomszédaim vannak, kedves emberek,
hoznak nekem kaját.
„Freddy ma többet főzött.” „Szeretlek.”
Basszus, öcsém, lebuktam.
Félmeztelen voltam. Egy szál mellbimbóban álltam bekokózva.
Zavartan szorítottam a termoszt...
De csak integettek. „Nézd! Frankie kávézik.”
Nem, én megdugom ezt az izét, haver!
Egy vagina veszett el benne.
Kösz, hogy kitárulkozhattam nektek. Őrült egy sztori.
De akkor jöttem rá, hogy elvonóra kell mennem.
Bakker!
Mindenkinek másmilyen a gödör alja.
Az enyém szilikon volt.
Úgy voltam vele, hogy gyűjtöttem egy kis pénzt.
Hadd fektessem magamba!
Elmentem egy szép helyre Utah-ban.
Akik nem tudják, a mormonok vezetik egész Utah államot.
Még kávét és alkoholt sem ihatnak,
hát drogoznak, segítenek leszokni.
Isten áldja őket! Segítettek.
Jól felszereltek, és még lovaik is vannak.
Lovas terápiákat tartanak, és együtt sétálsz velük.
Mert a lovak érzik az energiádat: „Jól el vagy cseszve.”
Én meg: „Honnan tudod, paci? A francba!”
Így ismered az életemet?
Ez egy tudományos trip.
De basszus, tartottak családi hetet.
Szóval elvittem anyámat, apámat.
És volt egy olyan tűzgyűrű.
Kész őrület, haver.
Az ember szembeül a társával vagy a szeretteivel.
Itt a szüleim ültek velem szemben, a térdünk összeért,
és egy körben ott ült a többi család.
Mind fehérek voltak. Mocskos drága hely volt.
Azt gondoltam, bakker, befutottam, de...
De körbeültek, és megviselt érzelmileg.
Sosem hittem volna, hogy a szüleim ilyet csinálnak.
A gettóból jöttek, de nem volt mit tenni. Mert mindent elveszítettem volna.
Az életemet is. Beteg voltam.
Legyünk túl rajta! Dolgozzuk fel, amit kell!
Elejtettem ezt a feriát. Csináljuk!
Ott ültünk egymással szemben.
A többiek körülvettek minket.
És ott volt a terapeuta is.
Elkezd vezetni téged. Azt mondja: „Oké, csináljuk!
Dolgozzuk fel a traumát, beszéljünk a problémákról!”
Én meg idegesen körülnéztem:
„Hát, megdöntöttem egy csomó gorditát.
Molesztált egy családtag.
Megdugtam egy műsegget és egy termoszt.”
Mire ő: „Úristen! Mi volt? Mit mondott?”
Mondom: „Hű, ja. A termoszban van egy vagina.”
Mire ő: „Nem, nem azt, a másikat.”
Vissza kellett volna hívnom a gorditákat, szánom-bánom.
„Nem, a másikat!” Én meg: „Hogy molesztált
egy családtag?”
Erre ő: „Igen, beszéljük meg!”
Mire én: „Erről nem igazán szoktam beszélni.”
Beszéljünk a jó dolgokról!
Azt mondja: „Nem, térjünk a tárgyra! Beszélt erről valaha bárkivel?”
Egyszer totál kivoltam, ki is borultam.
Mondtam az egyik spanomnak, hogy molesztáltak.
Ez fejben kicsinált. Mire ő: „Hé, haver!
Ne hadoválj ilyen meleg dolgokról, vili?”
Én meg: „A fenébe, akkor mit csináljak, haver?”
„Elfojtod, de kurvára!”
Én meg: „És aztán?” „Mindentől elzárod a fejedben.”
„Mindentől elzárom? És aztán?”
„Passz, cimbora. Aztán hagyod, hogy betegség váljon belőle,
és egy nap kibaszott férfiként halsz meg.
Ezt a meleg dumát! Mi a fasz?”
Én meg: „Oké. Bocs, haver.”
Erre a terapeuta: „Elmondta már a családjának?”
Én meg csak néztem őket, lefagyva.
Azt mondja: „Mondja meg nekik! Itt vannak ön előtt.
Mondja meg nekik!”
Bassza meg! Elmondtam nekik.
Egy hónappal később mégis meghívták a mocskot a családi grillpartira,
tudva, hogy én is ott leszek.
Azt kérdezte: „Mit érzett akkor?”
„Tudja, úgy éreztem, megbántottak.
Úgy éreztem, elárultak.
De tudom, miért tették. Megértem.
Mert az a barom marha jó carne asadát készít.”
Ekkor már sírtam. Apám dettó.
Rám nézett, és azt mondta: „Igen, mijo.
De attól még nem volt rendjén.
És sajnáljuk. Mint férfi a férfinak mondom: sajnálom.”
Anyám: „Nem tudtuk, mit tegyünk, sajnáljuk.
Többé nem fordul elő.” Összeölelkeztünk.
Ez volt az egyik legnehezebb, legszebb dolog,
amit átéltünk a familiával.
Ölelkeztünk, bőgtünk. Még a fehérek is sírtak körülöttünk.
Azt kérdezték: „Hogy futja a mexikóiaknak ilyen helyre?”
Én meg csak...
Szóval letöröltem a könnyeket.
Apám is letörölte a könnyeit, anyám is. Szép volt.
Túljutottunk a traumán.
És a végén apám megszólalt: „De, mijo!”
Mondom: „Mi van, apa?”
„Kérdezhetek valamit?”
„Persze, mondd csak!”
„Tényleg a termoszba dugtad a farkad?”
„Igen, apa, tényleg.”
Mire ő: „Bakker, ez őrület!”
A nevem Frankie Quiñones!
Szeretlek titeket.
A feliratot fordította: Császár Hédi