Downloaded from YTS.MX
Dámy a páni, na pódium prichádza
Official YIFY movies site: YTS.MX
Frankie Quiñones!
FRANKIE QUIÑONES: SAKRA, TO NEMYSLÍŠ VÁŽNE
Čo keby som nerobil nič iné?
Netlieskajte. Bolo by to dosť na hlavu.
Nepovedal by som žiaden vtip, len...
„Aké to bolo?“
„Čo ja viem, prišiel a len:
,Ďakujem pekne, pekný večer!‘“
Mám rád beatbox.
Kedykoľvek sa mi zachce.
Ako zabávač
si aj môžem dovoliť beatboxovať.
Ako lekár by som nemohol.
Proste...
„Vyšiel...
...vám pozitívny test...
...na-na-na...“
Na čo? Už sa vykokci!
„Na... vysoký... cholesterol.“ No do riti.
„Vystrašili ste ma, pán doktor, ale máte fasa beaty.“
Som rád, že som v Oregone v Portlande.
Hej.
Už dávno ma tu podporujete, je mi cťou, že tu môžem natáčať špeciál.
Hej.
Sú tu strašne milí ľudia.
Proste cudzí ľudia: „Ahoj.“
Ja som z toho úplne...
„To bolo mne?“ „Áno, čauky.“ „No do riti. Zdravíčko?“ Chápete...
Ešte aj poriadne chlapiská.
Niektorí tu vyzeráte, že ste práve dorúbali drevo.
Ja sa bojím, som maličký. Tu dole je to desivé.
Niekedy ma ani nevidia. Drgnú do mňa,
ja sa hneď zľaknem.
Ale oni sú v pohode: „Prepáč, malý kamoško.
Cez svaly si nevidím pod nohy. Do všetkého strkám.“
Tak to je.
Ale je fajn, keď sa vedia smiať. Na moje vystúpenia
chodí plno drsných vatos.
Sedia rovno vpredu.
Vlastne ako tento tu.
- Ako sa voláš? - Fred.
Fred. Máme tu Freda.
Ďakujem, že sa smeješ, Fred.
Lebo niekedy drsňáci ako Fred sedia vpredu,
ale celý čas sa tvária ako...
Môžem byť rád, keď z nich aspoň raz dostanem...
Ani neviem, či sa dusí alebo smeje.
Ale potom prídu po šou: „Počúvaj, ty skurvysyn,
si fasa smiešny, vieš o tom?
Odfotíš sa so mnou a frajerkou?
Nedotýkaj sa jej, lebo ti najebem, ale si fakt vtipný, kámo.
Riadne vtipný.“
Síce si sa celý čas ani raz nezasmial,
ale teším sa, že si si to užil aspoň v duchu.
Pritom nie je vôbec ľahké sa tak tváriť.
„V živote som sa viac nebavil.
To je ale zábava.“
No toto.
Niekto by ich mal študovať.
Som rád, že som vyrastal s rôznymi ľuďmi.
Ale hlavne s Mexičanmi.
Ale áno, sú aj rôzne druhy Mexičanov.
Na cestách som zistil, že nie sme všetci rovnakí.
Mexičania z môjho detstva boli zaujímaví.
Kedykoľvek sa niekto z môjho okolia niečo opýtal
a vy ste mu odpovedali,
každý jeden raz reagovali rovnako.
„Ty kokso.“ Že čo?
Raz sa ma bratranec opýtal: „Počuj, primo, ako si sa sem dostal?“
„Autom.“
A on: „Ty kokso.“
A pritom na tom nie je nič čudné.
Všetci jazdia na autách,
celý svet má autá, neviem, čo sa čuduješ.
Milujem energiu zdravého smiechu belošiek.
Čistý sviatok, samá hojnosť.
Ďakujem vám za to, belošky.
Fakt, niekedy, keď mám naprd náladu,
idem sám na nejaký dobrý brunch,
len aby som počul taký smiech, to ma nakopne.
„Účty sú zaplatené.“
No do riti, ďakujem, mija. Teším sa s tebou.
To je život.
Nič viac k životu netreba.
Ten smiech šíri zdravie.
„Jebnime si ďalšiu mimosu, moja.“
„Ty moja štetka, milujem ťa.“
Proste si užívajú život.
Mám rád belošky.
Skoro štyri roky som s jednou chodil.
Bola to hipisáčka.
Stále sme v kontakte, je fakt super.
Veľa sme spolu hulili, vedeli sme sa porozprávať.
Spoznal som ju dávno na open micu.
Mal som tam niečo prichystané
a vykľul sa z toho taký open mic,
kde môžete robiť, čo chcete, stand-up,
spievať, recitovať.
To tam prišla robiť ona.
Prišla na pódium ovešaná kryštálmi a energiou.
Potom sa predstavila.
Neboli sme na to pripravení.
„Volám sa Sun Diamond.“ No do piče.
Sun Diamond, toto nebude len tak.
A vôbec nezaháľala.
Prišla a spustila: „Intergalaktické spomienky.
V ústrety večným galaxiám.
Ale nie, odbieham.
A čo je toto tu?
Som v tornáde.
Ale som v jeho strede pokojná, nehybná, kvapôčky
mi kvapkajú do dlane a potom aj do duše, do duše.
A čo už je len toto?
Čo by to tak mohlo byť?
Lupeň slnečnice jemne padajúci hmlou.
A kamže padá? Mne na nohu.
Vykopnem si ho rovno do duše, do duše.
Dominujem.
Zvádzam. Sun Diamond.“
Len som čumel, čo sa stalo.
Až som sa hanbil,
lebo som netušil, čo tým chcela povedať.
Ale priťahovalo ma to.
Čo to má, kurva, byť? Poďme na to.
Zas niečo nové.
Som veľmi vďačný za ten večer, keď som ju stretol.
Hneď tú noc ma niečo naučila.
Naučila ma, že veci netreba celkom chápať,
aby som sa s nimi vyspal.
Treba sa sústrediť na to dobré.
Do riti, ďakujem, mija.
Ide o príjemné spojenie.
Raz som chodil aj so zoologičkou.
Fakt. To bolo niečo. Hľadal som si niekoho cez apky.
Vzdialenosť som si nastavil na neobmedzenú.
Zaškrtol som všetky záujmy, všetko z toho ma bavilo.
Bol som dosť zúfalý.
A našiel som si jednu babu zo Santa Barbary.
Robila tam v zoo.
Chodila za mnou až do LA.
To sú dve až štyri hodiny za volantom.
Lichotilo mi to a veľa sme sa nasmiali.
Mala rada zvieratá, bolo to super.
Ale počas sexu to bolo zaujímavé,
lebo ma začala skúšať zo zvukov zvierat.
Chcela, aby som sa vyznal.
To ju vzrušovalo, ale pre mňa to bolo čudné.
Ešte sme spolu len začínali,
chcel som poctivo makať, poriadne som dýchal.
A ona: „Si pripravený?“
„Akože na čo pripravený, mija? Veď už to robíme.“
„Nie, na kvíz, zlatko.“ A ja: „No jasné, kvíz.“
Tak začala:
„Čo ja viem, slávik?“
A mala pripravené aj ťažšie veci, bol som z toho hotový:
„To znie exoticky, to je nejaká tasmánska ara?“
A potom spustila:
„Čo je to, somár?“
A ona: „Nie, to som ja, truľko.“ No do riti.
Také zviera som ešte nepočul.
Bolo šialené, aké zvuky vedela v tej chvíli vydať.
Vždy sme mali v partii nejakú kamošku, čo vždy oznamovala, ako sa rozjebe.
„Dnes večer sa poriadne najebem.
Pestúnka ostáva až do pondelka.“ Akože tri dni, cabrona?
Veď máš deti, ty kokso.
A vždy sme ju museli z klubu vynášať na pleciach.
Alebo z baru.
Väčšinou nejaká moja prima.
Moje sesternice sú skôr kyprejšie.
To je v pohode, ale vedia, ako to roztočiť.
Vedia sa odviazať.
Keď sa v klube zažne, topánky majú v ruke,
majú celé špinavé patas.
A sú hotové: „Som rozjebaná. Berte ma. Sme familia.
Odneste ma.“
Na to si dosť ťažká, moja.
Prečo to vravíš mne? Som maličký.
Ešte si ublížim.
Ale mám rád gorditas, nič proti nim nemám.
Všetci bieli zrazu: „Do riti, ideme do Mexika.“
To bol fór.
- Počúvaj, ako sa voláš? - Marco.
Marco? Snažil si sa to povedať nejako zvodne? „Mark-och.“
Vieš, čo je to jaina, Marco?
Jaina? Dáma.
Presne. Presne tak! Marco vie.
Ak neviete, jaina je kočka, baba.
Gordita je väčšia jaina.
To je v pohode.
Torta je po španielsky sendvič,
ale voláme tak jainy, ktoré sú veľké ako gordity,
ale oveľa agresívnejšie.
Rovno vám skočia do úsmevu:
„Poďme na to!“ No do riti.
Sú riadne rozbehnuté.
Keď som si zvykol vypiť trošku viac,
v jednom bare som sa rozprával s takou fajn gorditou.
Smiali sme sa, zabávali. A vraví: „Frankie, toto je trapas.
Obliala som sa.“ A ja na to len: „Aj ja.“
Boli sme na jednej vlne.
Tak vraví: „Frankie, poďme po záverečnej niekam.“
„Pecka, jasné.“
Vravím: „Bývam so svojím primom, ale obaja máme
svoje izby, takže sa neboj.“
Ona: „V pohode, ale najprv poďme do potravín.“
Vravím jej, že mám kondómy,
doma mám všetko, čo treba.
Povedala, že nejde o to, že je hladná.
A ja len...
Tak mi ukázala svoj svet.
Šli sme a práve mali čerstvú comidu.
Potraviny o druhej-tretej ráno.
Na kľúčoch mala aj tarjetu.
Mala v potravinách klubovú kartu.
Pýtam sa: „To platí všade?“
Vraj úplne všade. Tak vravím,
že teda poďme.
Tak sme šli do potravín, ešte sme mali aj zľavu.
Kúpili sme si pizzu, krídelká, ešte aj ľadovú dreň.
Šli sme ku mne a bola super.
Zabávali sme sa.
Mala krásny usmev, bola trošku silnejšia,
ale vedela sa hýbať a...
A potom pustila slaďáky.
Akoby naznačovala, že chce niečo sexuálne,
tak som sa zháčil.
Dostal som trému.
Ale vtom z krabičky vytiahla pečené krídelko.
Mali sme ich čerstvé, tak sa z neho ešte parilo.
Mávala ním a ja som len sledoval paru.
A cez ňu sa nám stretli pohľady.
Bol som mimo.
A vraví: „Poď sem.“
Čo do riti?
Stále na mňa pozerala a vraví:
„Nebuď sraľo a poď sem.“ No do riti.
Tak som sa priblížil,
veď nie som žiadny sraľo.
Prikázala mi kusnúť si.
Tak som si kusol a to krídelko bolo výborné.
Toto som z potravín určite nečakal, bolo super.
Potom ma chytila za hlavu a zatlačila ma ku kosti.
Úplne som...
Začali sme sa okolo tej kostičky oblizovať.
Okolo toho carne.
Boli sme ako Lady a Tramp, ale s kuracím krídelkom.
Rozbiehalo sa to.
Kámo.
Keď sme ho dojedli, hodila ma na posteľ.
Nechal som sa zhodiť.
Vyliezla na mňa, nemal som sa ako brániť.
Začal som sa báť, lebo som maličký
a ona bola kyprejšia.
Ale potom som cítil už len teplo.
Akoby ma objímala zo všetkých strán.
Vtedy som to veľmi potreboval.
Vravím: „Gracias a Dios por eso, por mi espíritu,“ z celej duše.
Bol som ako taký pároček v rožku, ale bol som spokojný.
A vtedy otvoril môj bratranec.
Vraví: „Čau, primo.
Kde si? Nevidím ťa tu.“
Tak ja: „Neboj, kamoško. Som pod ňou, ale dýcham. Užívam si to.“
Zatvoril dvere a pokračovali sme.
Obliali sme sa ľadovou dreňou a užili si.
A nie je na tom nič zlé.
Dvaja nezadaní si sadli.
Nenávidím, keď ľudia súdia ostatných.
Ja som ju nesúdil, snáď ani ona mňa.
Možno ráno zavolala kamoškám:
„Včera som spala s takým krpcom.“
Treba sa vedieť baviť.
Ale netreba zabúdať na to, čo je dôležité.
To ma naučili moji rodičia. Ľúbim svoju mamu a otca.
Veľmi si rozumieme.
Boli mladí, keď som sa narodil, teraz sme skôr kamoši.
Doma vždy udržiavali pozitívnu energiu.
Stále opakovali: „Frankie, mysli pozitívne, mijo.“
Tak ma to naučili.
Stále ma mlátili, ale so slovami:
„Mysli pozitívne, cabrón!“
Treba byť vďačný.
To bola náladička.
A poriadne dreli.
Pre deti sa išli roztrhať.
Mali sme problémy s platením účtov,
pravidelne nám vypínali vodu aj elektrinu.
Ale otec sa učil za stolára
a dostal sa k vodárenskému kľúču.
Vodárne nám prišli vypnúť vodu
a on ju potom pustil späť.
„Rýchlo sa osprchujte,“ a potom ju zas vypol.
A ako všetci dobrí ľudia sme potom chodili do kostola.
A mama bola pripravená na vypnutie elektriny.
Vždy nám to dopredu oznámili.
Mala taký starý veľký kazeťák
na veľké baterky.
Doniesla ho do obývačky, zapálila sviečky
a so sestrou sme mali súkromnú párty.
Bolo to také akože stanovanie.
Mama vravela, že som jej lesný mužíček.
To je sila hudby.
Hudba dokáže veľké veci.
Môžete mať úplne napiču deň,
najhorší deň vášho života, život úplne v riti.
Ale keď okolo prejde auto a z neho pôjde váš obľúbený song,
hneď si poviete, že bude dobre.
„Ešte stále som na nohách.“
Rodičia si ešte stále celé dni púšťajú pecky.
Hrá im všetko možné: salsa,
rancheras, mariachi, cumbias, všetko možné,
oldies, ešte aj rock,
ale najviac nedajú dopustiť na starý funk.
To je ich.
Boli na pohrebe Ricka Jamesa, ešte aj moja sestra sa volá Teena Marie.
Tak si to idú.
Mali tri čivavy, volali sa Earth, Wind a Fire.
Myslím to vážne.
Chápem, asi ich to baví.
Stále udržiavali pozitívnu energiu
a postupne sa vypracovali.
Z garsónky sme sa presťahovali do domu v slepej ulici.
Paráda, medzi belochov.
Spomínam si, ako mi rodičia kúpili korčule.
Mal som ich prvý z veľmi početnej rodiny.
Korčule som mal ako prvý, poriadne som si ich užíval.
Decká ani nezávideli.
„Užíva si to aj za nás.“
Ale mama mi začala závidieť, čo všetko mi s otcom vedeli dopriať.
To je dosť na hlavu,
keď rodič závidí svojmu dieťaťu,
ale moja mama vyrastala v chudobe.
Keď ma videla na tých korčuliach, bola celá...
Chcel som odkorčuľovať, tak po mne zvolala a otočil som sa.
Vraví: „Máš u susedov bieleho kamoška, čo?“
„Hej, mama, je fajn. Je milý.“
„A ešte máš aj korčule, fíha.“
„Hej, veď ste mi ich s ocom kúpili.“
Vraví: „Poď sem.“ Prikorčuľoval som.
„Nezabúdaj, komu za všetko vďačíš, kurva.“
„Dobre, mama, aj ja ťa ľúbim.“
Tak to bolo niečo...
Na nič sa nehrá, pripomína mi pokoru.
Aj keď sme sa nemali zle, mali sme nejaké problémy,
deti si vždy musia niečím prejsť.
Ani mne sa to nevyhlo a potreboval som nejaký útek.
Chcete z toho nejako utiecť, ale nemáte na cestu do Aspenu, takže...
Tak som si začal vymýšľať persóny.
Mojím spôsobom úniku bolo byť niekým iným.
Používal som všetko možné.
U otca v aute som našiel zavlažovaciu hlavicu
a tváril som sa, že je to mikrofón.
Imitoval som ostatných.
„Ja som maličký mexický James Brown.
Hej! Órale! Wau!“
Postupne som rozvinul niekoľko postáv.
Niektoré z nich poznáte, najviac som Creeper.
Ten je môj.
Ak ho nepoznáte, je cholo a inštruktor fitness.
Má svoj program CholoFit. Poznáte.
A funguje.
Inšpirovalo ma moje okolie, moji najbližší,
Creeper je podľa môjho otca.
Otec bol old-school cholo, nohavice vyžehlené,
na nohách Conversy, tričko biele alebo Pendleton.
Vlasy ulízané pomádou.
Vždy mal lowrider.
Mal Impalu, ročník 65, volant mal z reťaze.
Mal svaly, lebo nemal posilňovač riadenia.
Obetoval ho pre imidž.
Pokrstil ma jeho najlepší kamoš. Môj nino, krstný otec.
Vyše 30 rokov bol prezidentom Viejitos Car Club.
Vždy som bol na dobrej strane kultúry.
Môj otec je neuveriteľne dobre naladený.
„Hej, mijo, tvrdo makaj a k ľuďom sa správaj slušne.“
„Jasné, ocko.“ „Inak ťa zmlátim.“ „Okej, ocko.“
Taký on je.
Ale aj keď je vždy dobre naladený,
aj on má niečo za sebou.
Raz sme stretli jeho starého kamoša Henryho.
Henry začal pred mamou spomínať staré veci.
Rýchlo sa to zvrtlo.
Kamoši si to niekedy robia, musíme si na to dať pozor.
Toto bolo už dávno.
Boli sme v obchoďáku, celá rodina.
Ešte som bol malý.
Bola tam aj moja sestra, tiež ešte malá.
A môj otec, moja mama, to je otcova manželka, a...
Hej.
No a otec stretol Henryho.
Malý, bruchatý, kríval.
Skríkol cez celý obchoďák: „Hej!
Čau, Lorenzo, kamoško.“ Otec sa otočil.
„Henry?“ „Kamarát, vedel som, že si to ty. Ako sa darí?“
Otec vraví, že dobre.
„Kamoško, pamätáš na Tijuanu?
Dobre sme sa tam rozjebali.“
Otec vraví: „Hej, Henry, ale to už bolo dávno.
Teraz mám rodinu, toto je moja žena.“
„Hej, kamoško, pamätáš, ako si sa najebal a zbalil si
tú kočku, čo mala len jednu nohu? ¿Te acuerdas?“
Otec vraví: „Nie, Henry, to som určite nebol ja.“
„Ale bol si to ty! Nechal si pootvorené dvere, nech sa môžeme pozerať.
Držal si ju za tú jednu nohu a dobre si ju dal.“
Otec bol hotový.
Mama bola celá červená, nasratá, sotva sa držala.
Bolo to fakt trápne.
Ale so sestrou sme sa na seba pozreli:
„Oco pretiahol jednonohú jainu? To je dosť...“
Bolo to dosť cool, láska si nevyberá.
Aj ja som chvíľu chcel byť cholo.
Chodil som s otcom na trh,
budil ma v sobotu o štvrtej ráno.
Ktoré decko to chce? Vonku ešte bola tma.
Ale kto chcel dobré miesto, musel chytiť miesto v rade.
Predávali sme rastliny. Legálne.
Tam som si kúpil prvé tesiláky, prvé biele tričko.
Chcel som sa pridať ku chlapom a pokrikovať na cholas.
Keď som prišiel domov, mama mi to zakázala nosiť.
Otec jej vravel, nech ma nechá.
„Ale musíš to robiť poriadne, mijo.“
Budil ma o pol šiestej,
aby som si vyžehlil nohavice.
Žehlil som si aj tričko,
vydržal som tak tri mesiace, stačilo.
Zapáčila sa mi nesprávna chola
a prepadli ma na záchode.
Mám v hlave 12 svoriek.
Hneď som si povedal, že radšej budem umelec.
Vrátil som sa k rifliam a kapsáčom.
Časť mojej rodiny mi verila. Väčšina nie.
Ale robím to už dlho.
Už skoro 20 rokov.
Ďakujem.
Raz, desať rokov po začiatku,
k mikrofónu som sa dostal ako 25-ročný,
tak som mal 35, nemal som ani cent, býval som u kamoša na gauči.
Musel som mu mesačne platiť dve stovky, tak vo mňa veril.
Ale nikoho som nenabúchal, takže som si mohol plniť sen
a byť hladujúci umelec.
To moja rodina nechápala, v celej rodine nebol
jediný 35-ročný chlap bez deciek.
Babka z otcovej strany to nechápala, pozdravujem ju do neba.
Bola skvelá, ale celé dni len sypala papas,
sedela na kresle a pindala.
Nevedela si vysvetliť, ako to, že mám 35 rokov a nemám deti,
tak začala celej rodine hovoriť, že som gej.
Musel som jej to vysvetliť: „Počúvaj, babka, abuelita,
dá sa aj včas vytiahnuť a...“
Pozrela na mňa celá zmätená: „¿Qué?“
Nevedela si predstaviť, ako to funguje.
„Že čo?“
Ale našťastie, gracias a Dios, keď som mal 36 rokov,
začalo sa mi dariť. Začal som chodiť do TV a na turné.
Všetko som splatil.
Kúpil som si byt v rodnom Los Angeles.
Chápete? To nemusíte.
Je to len dvojizbák.
Ale je len a len môj.
A je to mezonet.
„Teraz som dole, ale keď budem chcieť, môžem ísť hore.“
Vždy mám takú možnosť.
Mám veľkú rodinu, veľa bratrancov a sesterníc.
Veľa primos.
Otec je Mexičan, mama je Indiánka.
Obe strany rodiny sú dosť plodné.
Obaja sú z viacerých detí, takže stále nepoznám celú svoju rodinu.
Ale keď som sa dostal do telky, ozvali sa: „Čau, primo, vždy sme ti verili.
Dáš nám lístky zadarmo?“
Ja ani neviem, ako sa ten človek volá.
Ale je super, keď mi dosvedčia,
že sme rodina, lebo ako 38-ročný spoznám zas niekoho nového.
Ale veľa z nás vyrastalo pokope.
Bolo nás veľa a štatistika nepustí.
Musí tam byť aj niekto hlúpy.
Mám jedného dosť tupého bratranca.
Nemá ani prácu,
niet ho za čo chváliť.
Ale keď príde na politiku a svetové problémy,
vždy sa ozýva ako prvý a chce to riešiť.
Musíme ho troška krotiť:
„Ak sa chceš vyjadrovať, nájdi si prácu.“
„Že čo?“
Nevadí mi, že nie je bystrý.
Ale horšia je tá jeho nevedomosť.
Vždy mu musím dohovárať.
Stále rád opakuje rôzne homofóbne hlášky:
„Si teplý, máš to rád loco, nie? Toto sa ti páči.“
„Nikomu sa to nepáči, čo robíš?
Sme v obchode.
Správaš sa čudne. Ľudia na teba zazerajú.“
Ale aj keď je sprostý, stále je moja familia, môj primo,
moja sangre, čo už.
Nezbavím sa ho, tak sa mu aspoň snažím pomôcť.
Minule som ho pozval na obed.
Bol to utorok, vedel som, že bude voľný.
Šli sme v aute.
Vždy má blbé poznámky.
Išli sme na sushi,
dúfal som, že ho z neho možno osvieti.
Po ulici šli dvaja chlapi a držali sa za ruky.
Nič nové. Normálka. A on bol na mieste spolujazdca.
Uvidel ich.
Pozrel na mňa a spravil... Pýtam sa: „To má byť akože čo?“
A on: „No veď vieš.“
„Nie, neviem.“
„Veď sa držia za ruky,
určite idú robiť niečo teplé.“
A ja: „Niečo teplé? Čo akože?“
„Asi idú trtkať.“
Tak vravím: „Tak počkať.
Predstavuješ si ich, ako trtkajú?“
A on...
„Ty si tu teraz ten najteplejší.“
Bolo to smutné. Vravím mu:
„Jediná sexuálna činnosť teraz prebieha v tvojej hlave.
Uvedom sa.“
„Že čo?“
Len sa držali za ruky, asi na to ani nemysleli.
Skôr riešili, že im došlo avokádo
a nevedia, čo kúpiť Randallovi.
To je ich pes.
„Majú normálny život.
Musia riešiť plno vecí, nielen trtkanie.“
Bolo vidno, ako ho bolí, že sa nad tým zamyslel:
„Hej, možno musia robiť aj niečo iné.“
No jasné, musia piť, jesť, bolo to úplne odveci.
Cezo mňa také veci neprejdú.
Nechaj ľudí žiť, ako chcú.
Stále som si myslel, že jeden môj tío, strýko, je gej.
Vravel som mu: „Priznaj sa. Viem, že časť rodiny to nezvládne,
ale veľa z nás ťa bude podporovať.“
Nakoniec sa oženil.
Má tri deti. To ale neznamená, že nie je gej,
len to dobre zahral.
Keď sme boli malí, mali sme 11-12,
mali sme cez víkend rodinné grilovačky, on mal cez víkend aj futbalové turnaje.
Vždy prišiel v prikrátkych šortkách,
nohy mal svalnaté a opálené.
Stále poskakoval a na hlave mal mexický mullet.
Vravím mu: „Tío, postoj, snažím sa ti naložiť asadu.“
Čau, kámo.
- Čau, Frankie. Tiež som z LA. - Ako sa darí?
Čo? Prečo tak rozprávaš? Si beloch.
Aha, si Mexicano? Si güerito. Už je mi to jasné.
Ty kokso.
Som rád, že si tu.
Vážim si, že si tu.
Máme aj güeritos. Stačí pozrieť na Canela.
Ty kokso. Už som sa zľakol.
Keď stretnete hipisákov... Boh žehnaj hipisákom,
mal som frajerku hipíčku.
Ale keď k nim prídete domov, mávajú troška špinu.
Radi si nosia spojenie so Zemou domov.
Vždy niekde u nich nájdete nápis, na dvore alebo v okne, kde sa píše:
„Zachráňme Zem.“
A čo keby si si upratala?
Ty tu niečo hovoríš?
Ale určite musíme dávať na prírodu.
Je to dôležité, nemôžeme byť sebeckí a myslieť si, že to tu máme pod palcom.
Zem existuje celé miliardy rokov.
Dinosaury tu boli prvé. Žili tu 165 miliónov rokov.
My šesť miliónov.
Nechcem vám kaziť radosť, ale nemyslím si,
že prežijeme ďalších 159.
To je šialené. 165 miliónov rokov dinosaurov.
Myslíme si, že tu vládneme. Tyranosaurus rex tu bol prvý.
„Ja som tu šéf.“ Ale akokoľvek bol silný...
Keď trtkal samice, nevedel im dať po riti
alebo ich chytiť za boky, mal kratučké ručičky.
Dinosaurí falus, ale nevie ju plesknúť...
Preto stále reval.
Bol nasratý, už to skoro mal, len...
Ostatné dinosaury ho ohovárali.
Pterodaktyly na strome: „Pozri na toho trapoša.
Ani jej nevie dať po riti.
Kurva, počul nás. Letíme.“
Tak sa to dialo.
Celé milióny rokov, šialené.
Nikdy nevieme, čo sa stane.
Na konci roka 2019 som si začal šetriť.
Tešil som sa na rok 2020.
Vo februári som si kúpil byt. Videl som pred sebou skvelý rok.
No a potom...
Bol to riadne napiču rok.
A na toto nikdy nezabudnem.
Bol som na východe na turné s Craigom Robinsonom.
Boli sme v newyorskom Buffale.
To bol tak 10.-11. marec, tesne pred tým všetkým.
Na recepcii sme pozerali správy.
Práve sme vystupovali, čo to má byť?
Aký lockdown? To naozaj?
Náš let bol jeden z posledných z New Yorku do LA.
Ani sme neboli v termináli. Rovno do lietadla.
Horko-ťažko sme sa dostali do LA.
Už to tam zatvárali.
Volám rodine: „Čaute, som späť.
Je to šialené, ale som na letisku. Idem k vám.
Prečkáme to spolu.“
A oni: „Ani nápad, mijo.
Teraz si mal vystúpenia pred ľuďmi,
na letisku si si s každým tľapkal, veď pozitívna energia.
Tak si buď pozitívny doma.
Nech nám sem nič nedonesieš.“ No do riti.
Veľmi nezvládam samotu.
Viem žiť sám, pokiaľ mám toto tu.
Musím byť medzi ľuďmi, mať energiu od gente.
Potom mám doma pokoj.
Ale keď mám byť sám medzi štyrmi stenami,
prepína mi z toho.
Načo vôbec žijeme? Aj tak každý umrie.
Ako tyranosaurus... Kurva.
Tak som v tom začal hľadať nejakú útechu.
Možno mám šancu na sebe popracovať.
Tak som s tým začal.
Začal som piť čaj. V živote som čaj nepil.
Pil som čaj, čítal som motivačné knihy, snažil som sa
prekonať sám seba, ale to ma rýchlo prešlo.
Jebať, ja sa chcem baviť.
Tak som zažil to, čo mnohí.
Začal som sa najebávať.
Objednával som si chlast domov a čakal na jednu poobede.
O jednej hurá do toho.
Bol som rád, že mám na schodoch zábradlie.
Zrazu sa z nás všetkých stali lekári a vedci.
Bolo to príšerné.
„Čítal som taký článok, odstupy nepomáhajú.“
Drž piču, hovno o tom vieš.
Ale ja som čítal taký článok...
Možno ste ho videli, vyzeral dôveryhodne.
Samé odborné veci a tabuľky. No a písalo sa tam,
že keď budem mať pocit, že mi hrozí covid, kokaín ma pred ním ochráni.
Čistá veda.
Poučky a všetko možné.
A ja som sa rozhodne nechcel nakaziť.
Bolo treba počúvať rozum.
Tak som napísal inému bratrancovi, múdrejšiemu,
predáva kokaín a...
Do hodiny som mal v schránke vrecúško.
Išiel som si poň, ale opatrne.
V gumených rukaviciach.
Vybral som si ho zo schránky, doniesol do kuchyne,
dal ho na linku, narysoval, stiahol rúško.
„Covid nemá šancu. Máme ostať doma.
Robíš to správne.“
Keď sami šňupete kokaín, niečo je zle.
Rýchlo to so mnou šlo dole vodou.
Fakt som sa snažil zabiť covid.
Dopotený a bez trička ako taký škriatok.
„Mňa covid nedostane. Ostávam doma.“
Tequilu som po byte nosil ako svoje bábo.
Načisto mi preplo.
A bol som fakt osamelý.
Opitý, nafetovaný a osamelý, to nemôže dopadnúť dobre.
Ako hovorím, toto tu robím už dlho.
Pred 20 rokmi som začínal videami na YouTube.
Niekde treba začať, kým sa človek nájde.
Najprv som dosť experimentoval.
S jednou partiou sme si do videa museli kúpiť umelý zadok.
Odliatok zadku nejakej pornoherečky. Prišiel poštou.
Má diery, niektorí s tým robia veci,
ale my sme ho kúpili pre skeč.
No ale stál tak štyri, päť stovák.
Keď ho už mám, nevyhodím ho.
Možno sa ešte niekedy zíde do iného videa.
Tak som ho mal vo veľkej krabici plnej všetkého možného.
15 rokov sa so mnou sťahovala a plnila vecami, ktoré nechcem vyhodiť.
Prišla so mnou aj do môjho bytu.
Bolo to divné, bývam v Hollywoode
a zrazu tam boli úplne vyľudnené ulice.
Ako niečo z filmu. Viem, že to tak bolo všade.
Ale do riti. Ešte aj bary boli zatvorené.
Vtedy som bol nezadaný. Stále som, no ale...
Bolo to ťažké.
Znášal som to zle, bol som strašne osamelý.
V posteli na poschodí som sa neustále prevaľoval.
„Teraz by som chcel hocijakú jainu.
Tá samota ma až bolí.“
A potom som si spomenul na ten zadok.
Celý čas je v tej krabici.
Snažil som sa s tým bojovať.
Aj som vravel: „Prosím, nie.“
Začal som myslieť na rodinu:
„Kámo, tvoji rodičia sa vyhrabali z ničoho.
Celý život makali a veľa obetovali, aby si ty mal možnosti.
Neviem, či im šlo práve o takéto možnosti.“
Ale vysávanie a upratovanie chladničky človeka omrzí.
Neviem, prečo som to spravil,
ale vytiahol som ten zadok a položil ho na vankúš,
akoby som si ho ešte vystavoval.
Začal som sa pred ním aj hanbiť,
rozmýšľať, či sa mám osprchovať.
Nevyzeral vôbec zle.
Tak som si ho obzeral.
Určite viete, ako vyzerajú.
Je to len časť tuto od nôh
sem po pás.
Vyzerá ako taký kmeň s polkami.
Bol som z neho v rozpakoch, ale nemal som sa kam ponáhľať.
Bol som ako breakdancer, čo čaká na drop.
„Už to ide?“
Ale povedal som si: „Nehrozí, kámo, nebudeš až taký divný.“
No ale zasunul som.
Hej.
Malý sfetovaný Mexičan, čo nakladá do zadku.
Prepáčte, nie tak agresívne.
Práveže som na to šiel pomaly, lebo som bol z 92 percent smútok.
Ako som dopadol v živote, čo je so svetom, čo práve robím,
skľučovalo ma to.
Ale zvyšných osem percent na to tak akurát stačilo.
Ešte som sa utešoval: „Netráp sa tým.
Ľudia to robia bežne, veď preto sa tieto veci vyrábajú.
Kupujú si ich domov, robia s nimi príjemné veci, nie?
Hej, je to príjemné.“
Urobil som sa a cítil som sa divne.
Možno som sa tak nemusel cítiť,
nič bezpečnejšie som nemohol urobiť.
Ale zaspával som dramaticky a s hanbou.
Ráno som dúfal, že to bol len zlý sen,
že všetko, čo sa deje, je len zlý sen.
Ale slnko svietilo cez žalúzie
úplne ako vo filme
priamo na ten zadok, ktorý mi akoby hovoril:
„Čauko, teraz som tvoja frajerka.“ Čo do riti?
Veď je to na hlavu.
Myslel som si, že to celé rýchlo prejde
za jeden, maximálne dva mesiace.
Ale guvernér povedal, že to bude na dlho, no do piči.
Zadok sa nevrátil do krabice, stali sa z nás kamoši.
Mám obrovskú posteľ, tak som ho na nej nechal.
„Nie je ti zima? Prikryjem ťa?“
Začal som sa s ním rozprávať.
Je ženský, ale nazval som ho Bruce, aby som mal aspoň jedného kamoša.
Ako Tom Hanks
s volejbalkou Wilsonom.
Len ja som to musel prežiť so zadkom.
Keď ich treba umyť... Je to ponižujúce.
Niektorí z vás tu určite vedia, o čom hovorím.
Vnútri je to taká podkova,
pustím vodu do zadku a vyjde von z vagíny.
To som nerobil doma, veď nie som nejaká zver.
Bral som ho na dvor.
Strčil som hadicu do zadku a bola to hotová tragédia.
A potom som ho bral späť s vidinou nových začiatkov.
A potom povedali, že to potrvá aspoň rok. Čo, kurva?
Aby som to vôbec prežil, budem potrebovať niečo nové,
lebo tento zadok strávil 15 rokov v krabici.
Už bol dosť krehký.
A tu to začína byť zaujímavé.
Možno ste to zažili tiež.
Šiel som si hľadať novú spoločnosť v kategórii sexuálnych hračiek na Amazone.
No a skoro 90 percent všetkých bolo vypredaných.
„No kurva, nie som v tom sám.“
Cítil som spojenie so svetom.
„Zvládame to spolu. Šialené.“
Ale ešte sa tam dala kúpiť
taká termoska.
Pekná termoska. Čierna, chrómované vnútro,
taká manažérska.
Ale keď ju otvoríte, je v nej panocha, vagína.
No paráda.
Prekvapenie.
Objednal som si ju v strede lockdownu.
Na druhý deň mi ju priniesli.
Tak som si po ňu šiel v rukaviciach.
A tak vyzeral môj život.
Sám doma opitý, sfúkaný, s termoskou,
kecal som so zadkom, hotový škriatok:
„Svet sa zbláznil, ale my to zvládneme.“
Na obývačke mám obrovské okno.
Šiel som zatiahnuť závesy,
chystal som sa užiť si novú hračku.
Už som skoro pri závesoch a okolo idú moji susedia.
No do piči.
Bývam v slušnej časti,
mám fakt milých susedov belochov.
Nosia mi jedlo.
„Navarili sme priveľa.“ Paráda.
A teraz ma prichytili.
Nemal som na sebe ani tričko a bol som sfetovaný.
Hanbil som sa a len som držal termosku.
A oni mi len zamávali. „Aha, Frankie má kávičku.“
Nie, toto tu pretiahnem.
Je v nej vagína.
Ďakujem, že som sa vám mohol zdôveriť.
Vtedy som si uvedomil, že potrebujem liečenie.
Do riti.
Každý si zažil nejaké dno,
ale ja som narážal na silikónové dno a...
Tak si vravím, že dobre, niečo som mal našetrené,
je čas do seba zainvestovať.
Šiel som do peknej liečebne v Utahu.
Keby ste nevedeli, celý Utah riadia mormóni.
Nemôžu piť ani len kávu, nieto alkohol,
tak berú drogy a robia odvykačky.
Veľká vďaka mormónom, pomohli mi.
Majú to tam krásne, dokonca mali kone.
Prechádzky s nimi tam používajú ako liečbu.
Tie kone cítia, čo prežívate: „Si riadne v piči, kámo.“
„Do riti, koník, ako si to vedel?“
Sú múdre.
Haluz, ale funguje to.
No a mali tam týždeň pre rodinu.
Tak som tam zavolal svoju mamu a otca.
Robia tam takú vec, čo sa volá „ohnivý kruh“.
Je to silné.
Sedíte blízko oproti sebe s najbližšími alebo s partnerom,
ja som tam mal rodičov, a dotýkajú sa vám kolená.
Ste v kruhu ostatných s ich rodinami.
Boli tam samí belosi, bolo to tam drahé.
Úspech, že som tam bol, ale...
Tak všetci sú okolo a je to fakt silné.
Moji rodičia nikdy nič také nezažili, ich vychovala ulica, no potreboval som to.
Inak by som prišiel o všetko.
Mne už išlo o život, bol som mimo.
Tak sme to šli spolu spracovať.
Úplne bez zábran.
Tak sme tam sedeli na kôpke,
ostatní okolo nás,
k tomu aj psychologička.
Začala: „Dobre, poďme na to.
Hovorte o problémoch, vyrovnajte sa s traumou.“
Tak som začal, dosť som sa hanbil:
„No, pretiahol som dosť gorditas.
Zneužíval ma niekto z rodiny.
Trtkal som umelý zadok a termosku.“
A ona: „Prepánajána, prosím?“
Vravím: „No viete, v tej termoske bola vagína.“
Ona: „Nie, to predtým.“
A ja: „Hej, mrzí ma, že som sa tým gorditas už neozval.“
A ona: „Nie, to tretie.“ „Myslíte to, že ma zneužíval
niekto z rodiny?“
„Áno, presne to. Porozprávajme sa o tom.“
Povedal som, že sa o tom veľmi nechcem rozprávať,
radšej by som niečo veselšie.
Ona vraví: „Nie, musíme to prebrať. Povedali ste o tom niekomu?“
Povedal som je, že som sa raz nadrbal
a dobrému kamošovi som povedal, že som bol zneužívaný
a dosť ma to dojebalo. A on na to: „Počúvaj, kámo.
Nehovor také buzícke kokotiny, jasné?“
„A čo mám akože robiť?“
A on: „Potlač to, kurva.“
„A potom?“ „Udus to v sebe.“
„Udusiť? A čo potom?“
„Čo ja viem, nechaj to v sebe vyhniť a nechaj sa tým jedného dňa zajebať.
Čo tu vyťahuješ také kokotiny?“
Tak mu vravím: „Jasné, prepáč, kamoško.“
Psychologička sa opýtala, či o tom vie rodina.
Zamrznutý som sa na nich pozeral.
„Povedzte im to teraz, keď sú tu.
Len smelo do toho.“
Ale už som im to predtým vravel.
A o mesiac ho aj tak pozvali na grilovačku,
aj keď vedeli, že tam budem.
Pýta sa: „Ako ste sa cítili?“
„Bolelo ma to.
Ako keby ma zradili.
Ale viem, prečo to spravili. Chápem to.
Lebo ten hajzel robí peckové carne asada.“
Rozreval som sa ja aj môj otec.
Pozrel sa na mňa a vraví: „To teda robí, mijo.
Ale to ho neospravedlňuje.
A mrzí nás to, veľmi ma to mrzí.“
Potom mama: „Nevedeli sme, čo robiť, mijo.
Prepáč, už sa to nestane.“ Objali sme sa.
Bol to jeden z najťažších a najkrajších zážitkov s mojou familiou.
Objímali sme sa, revali sme, ešte aj belosi naokolo plakali:
„Ako si to tu tí Mexičania mohli dovoliť?“
A ja som len...
Už sme si utierali slzy,
krásny rodinný zážitok,
spolu sme to prekonali.
A otec vraví: „Ale počuj, mijo.“
„Čo, ocko?“
„Môžem sa ťa opýtať jednu vec?“
Vravím: „No jasné.“
„Fakt si zasunul do termosky?“
„Áno, ocko, tak to bolo.“
A on vraví: „No ty kokos.“
Volám sa Frankie Quiñones.
Boli ste skvelí!
Preklad titulkov: Richard Varga