Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Když Brod přivedl Kafku poprvé,
stalo se něco, co mě zaskočilo.
Než mi podal ruku, uklonil se, a to tak nešikovně,
že se jeho vlasy dotkly mého čela.
Byl to první člověk, co vůči mně nezměnil chování,
ač věděl, že jsem slepý.
Prosila jsem tě, abys nenosila moje věci!
Ale to jsou moje šaty!
Co to meleš, koupila jsem si je loni v létě.
A já ti říkám...
Jen večer.
Morgenröte! Ranní červeň!
Ty to v té němčině neslyšíš?
Jak by se ranní červánky mohly objevovat večer?
Ranní...
Franzi, víš co?
Uzavřeme spolu dohodu.
Zůstaneš venku, než se uklidníš a pochopíš, že se s matkou musíme vyspat.
Nikdo za nás obchod ráno neotevře.
Až se budeš chovat jako chlap, vrátíš se za námi do ložnice. Platí?
Nemůžeme ho tam přece nechat.
Neměj obavy, trocha strachu mu prospěje.
Měsíc už byl dost vysoko,
v jeho světle projel okolo poštovní vůz.
Kolem se zdvihl lehký vítr,
i v příkopu ho bylo cítit.
- Nablízku... - To je nehoráznost!
- ...se rozšuměl les. - Drzost!
Rozumíš?
Proletářská nenažranost!
- Odporná česká vypočítavost! - Uklidni se, Hermanne. Bude ti těžko.
Těžko? Je mi těžko! Z toho mizery křiváckýho!
- Co se stalo, tatínku? - Vedoucí obchodu dal výpověď.
- Už zase? - Ať táhne k čertu!
Chce přidat?
Já mu přidám! Pár kopanců na cestu!
Kasl přemluvil příručí, aby s ním nastoupili do podniku na Vinohradech.
- Franzi! - Nezůstal nám nikdo.
Franzi.
Poslouchej mě.
Zítra dopoledne zajedeš do Radotína a přemluvíš našeho účetního Pinka,
ať aspoň on výpověď stáhne.
- Zítra? - Nažeň mu strach.
Řekni, že ho dám k soudu, jestli v pondělí nebude v obchodě.
- Bez účetního jsme vyřízení! - Ale já...
Franz zítra nemůže. Má čtení v Úřednickém spolku.
Jaké čtení?
To je jedno.
Chceš říct, že nějaké pitomé kvákání je důležitější
než krach našeho podniku?
- Ovšemže ne. - Pozvali ho ještě s Maxem a Werfelem.
To není důležité.
- Týdny se připravuješ. - Ottlo, přestaň.
- A teď to jen tak vzdáš? - To jsem se dočkal.
Vidíš to?
Tvoje děti!
Tohle všechno jsme vydupali ze země, abyste se měli dobře!
A když můžete jednou pomoct, ukážete nám záda!
Já za panem účetním zítra zajedu.
- To přece nemůžeš! - Ottlo, jdi do svého pokoje.
Takového synka si přeje každý otec!
- Ještě s ním promluvím. - To můžeš mluvit rovnou do zdi!
Úsměv!
Až Jicchaka uvidíš hrát, pochopíš, o čem mluvím.
To není obyčejné divadlo, ale odhalení podstaty myšlení.
- Židovského myšlení? - To taky.
Ukazuje, co je za námi, abychom pochopili, kam míříme.
A skvěle se u toho pobavíš. Je to nesmírně poutavé.
- Nemluvíš jidiš. A já taky ne! - Tohle divadlo se vnímá tady, sestřičko.
Nebyla by korunka, vašnosti? Tři dny jsem nejdl.
- Já mu dám. - Počkej, já vydělávám.
Mám jen dvojku. Máte zpátky?
- Zpátky? - Chtěl jste přece korunu.
- Já nemám zpátky. - V tom případě mi tu minci vraťte.
- Cože? - Tu minci.
Najdu korunu.
Ne! Má mi vrátit dvoukorunu. Pak ji rozměníme.
Tak prosím.
- Vy jste mi jí dal. - Dal jsem vám korunu.
Dvojku.
Milostivá to viděla.
- Nech mu tu druhou korunu. - Ne!
Proč ne? Ber to jako dvojnásobně dobrý skutek.
Je zodpovědný za to, co říká.
My všichni jsme zodpovědní za to, co říkáme.
- Vy jste chtěl korunu, pane... - Franzi.
...ale já vám dal dvoukorunu. Takže teď je na vás,
abyste mi vrátil, co dlužíte. Slovo má jedinečnou
a nezaměnitelnou váhu.
Franzi...
Tak to stojí v Bibli!
Jak to, že nikdo nechápe, jakou má slovo cenu?
Jak to?
Je toho tolik, co bych vám chtěl ještě povědět.
A přesto se dá všecko vměstnat do jediného slova.
Odříkání.
Toť volba pohánějící tělo k výkonu.
Výkřik k Bohu,
že jsme připraveni.
Já jsem.
Deset dnů v této bedně je jen začátek.
Umění askeze začíná u patnácti.
Dvacet dnů už otvírá nebeskou bránu,
ale teprve čtyřicet vám
dovolí vystoupit z těla a skutečně vidět!
Poznat svět v jeho prapůvodní podstatě,
jak ho Hospodin svěřil lidstvu!
Každý je stvořen poznat pravdu!
Každý!
I ty!
Franzi!
Honem. Poběžte.
Franzi!
Ach jo...
Honem, děvčata.
- Děvčata, ještě kousek. - Raz, dva...
- Mladý pane! - Jste v pořádku?
Byl to normální zdravej kluk.
Jezdil ke mně do Třeště na prázdniny.
Zajímal se o všechno moderní.
Říkal mi: „Strýčku, musíš jít s dobou. Kdo zaspí, prohraje.“
To kvůli němu jsem prodal bryčku a koupil tenhle pekelnej stroj.
Byl to jinej Franz než ten, co se trápil biflováním paragrafů tam v Praze.
Myslím, že u mě byl...
šťastnej.
- Dobré ráno, pane doktore. - Dobrý den.
Pojďte, pan ředitel Marschner s panem generálním na vás
už deset minut čekají. Běžte.
Omlouvám se. Pan továrník byl k nezastavení.
Můžeme začít.
Vážený pane generální řediteli,
dovolte, abych vám představil ústavní
koncipisty doktory Krause,
Zenkla a Kafku.
Všechny tři pan ředitel Marschner navrhl na povýšení do funkce místotajemníků.
Děkuji vám.
Pánové.
Úrazová pojišťovna dělnická
je největší pojišťovnou svého druhu
v českém království i celé císařské říši.
Nejen ve Vídni, ale v celé zemi zjišťujeme,
že povinné pojištění pracujících
je největší pokrok v oblasti pojišťovnictví,
který jsme v posledních dekádách učinili.
Pardon.
Zároveň je ale nutné podotknout,
že evidence a správa jednotlivých případů
vyžaduje nasazení těch nejlepších a nejchytřejších hlav.
Promiňte. Odpusťte, prosím.
- Kafko! - Přivedu ho. Pardon.
To snad ne. Moc mě to mrzí. Odpusťte.
Pokud si chcete domluvit schůzku s doktorem Kafkou,
domluvte se s jeho tajemníkem.
Pokud vás zajímají jeho návrhy k bezpečnosti práce,
obraťte se na patentní úřad.
Můžeš si laskavě pospíšit?
Slepý touží žít na rovině. Na prázdné rovině.
Franz je taky trochu slepý, i když oči má.
Vráží do věcí i do lidí.
Nerozumí jim.
Franzi!
Teprve, když si je znovu představí, když si je zhmotní v mysli, pochopí je.
Po svém.
Už jsem chtěl jít do parku!
Třikrát po sobě jsem si umyl ruce. Konečně se něco děje.
Točí se jen kolem sebe.
Pitvá sám sebe jako mouchu pod mikroskopem.
A pak nám pyšně vykládá, co na sebe vyšťoural.
To víte...
Ale v jádru je to moc hodný kluk.
Jen musí jednou pochopit, co vlastně chce.
Pak se těm hloupostem všichni zasmějeme.
U našich nohou vážky spočívaly,
rozpjatá křídla něžných mlžných par. My ve vodě, jíž útes dal svůj žár,
jsme se jim květy, či jak skály zdáli.
Překláněje k nám hroznů těžký dar, z rév vál k nám chládek jako žena zralý.
Nahoru k výši vinula se zdáli vyprahlá cesta,
prach žhnul v čistý tvar.
Není to špatné.
- To jsem napsal pro tebe. - Pro mě?
Je nejlepší z 21 básní, které chci vydat u Fleischela v Berlíně.
Máš za sebou úspěšný román, Maxi. Píšeš poezii a do novin...
- Ty jsi konečně něco dopsal? - Ne.
Ale ano.
Tak ukaž.
Nemusíš to číst.
Tak mám, nebo nemám? Co chceš?
Je to jen blábol. Budu rád, když mi to potvrdíš.
Chceš, abych si to přečetl a potvrdil ti, že je to blábol?
Chápu to správně?
Nemusíš to číst.
Franzi,
nikdo neumí popsat hromadu hnoje tak krásně jako ty.
- Zapomeň na to. - Udržuj tempo až pod Vyšehrad.
„Je to zvláštní aparát,“
řekl důstojník cestovateli a jaksi obdivně přejel...
Franzi!
Mluv víc nahlas.
Víc nahlas.
...přejel pohledem po aparátu, který přece dobře znal.
Cestovatel podle všeho jen ze zdvořilosti vyhověl pozvání velitele,
aby se zúčastnil popravy vojáka,
odsouzeného pro neposlušnost a urážku představeného.
Nevím, jestli vám už o aparátu podali výklad.
Tento aparát je vynález našeho dřívějšího velitele.
Zřízení kárného tábora je jeho dílem.
Slyšel jste o něm?
Skládá se ze tří částí.
Dolní říkáme postel,
horní kreslič a té prostřední visuté části brány.
Čím se ten muž provinil?
Zaspal službu.
Jeho úkolem bylo úderem každé hodiny vstát
a zasalutovat před kapitánovými dveřmi.
Nijak obtížná povinnost, a přitom potřebná.
A trest?
Trest je mírný.
Příkaz, který porušil,
mu přístroj napíše na záda.
- On svůj rozsudek zná? - Proč?
Vždyť ho zakusí na vlastním těle.
Kurva.
Ustupte stranou.
„Tím vším je vinen nový velitel. Teď mám stroj zaneřáděný jak chlév.
Kolikrát jsem mu říkal, že den před popravou
se už odsouzenci nesmí podávat žádné jídlo.“
Dlouhá jehla píše,
krátká vstřikuje vodu,
takže písmo je stále dobře zřetelné.
Po dvou hodinách odstraníme roubík,
neboť muž již nemá sílu křičet.
Rád to sleduji.
- A dál? - Dál už nic.
Nakonec ho brány dočista nabodnou a hodí do jámy.
Bývaly časy, kdy bylo údolí plné lidí,
fanfáry, dámy s klobouky
a úplně vpředu, aby všechno dobře viděly, sedávaly děti.
„Jsem zde v kárném táboře ustanoven soudcem. Přes své mládí.
Vypomáhal jsem dřívějšímu veliteli v trestních věcech
a také aparát znám nejlépe.
Rozhoduji se podle zásady: Vina je vždy nepochybná.
Jiné soudy se jí řídit nemohou,
protože jsou vícečlenné a mají nad sebou vyšší soudy.
Zde tomu tak není, nebo aspoň za dřívějšího velitele tomu tak nebylo.“
Mohu s vámi mluvit důvěrně?
Proti mé pravomoci se cosi chystá.
Znám nového velitele,
hned jsem pochopil, co sleduje vaším pozváním.
Chce slyšet váš názor.
Vy třeba řeknete:
„U nás máme jiné tresty než trest smrti nebo mučení.“
Přeceňujete můj vliv. Nejsem soudní znalec.
Pomozte mi proti veliteli.
Ne. Jsem proti tomu zařízení.
Pak tedy je čas.
Zmiz!
Pusť ho!
Spusť!
Báječně, Franzi.
„Za temné, proklaté, němé noci
polibek ďábla nabývá moci
vmžiku rozdmýchá...“
Nejdřív mě popadl vztek.
Jako by se nejhorší žák v poslední lavici postavil a začal vás, učitele, poučovat.
Chcete mu odporovat, ale s každým slovem vám dochází,
že to, na co potřebujete desítky stran, vměstná do jediné věty.
Byla to panika odporu a obdivu.
Kdyby to byl Werfel nebo Baum, do smrti bych s nimi nepromluvil.
Ale s Franzem?
Bylo zcela nemožné Franze nenávidět.
Měl v sobě nevinný půvab mučedníka.
Nemůžu připustit, že jsi ateista, neboť máš pochybnosti o existenci Boha.
Nejistotu a pochybnosti máš od Boha.
Abys mohl víru ztratit, musel jsi ji nejdřív mít.
Spousta lidí víru ztratila, aniž ji měla.
To je anachronismus, Franzi. Jak by k tomu Bůh přišel?
Srdcem.
Kirkegaard píše, že pochybnosti porazí víru, ne naopak.
Kirkegaard je žvanil, co se zbláznil,
protože mu tam nesvítilo slunce.
Žádné náboženství nezpochybňuje Boha. Postel.
Pochybnost nepřitlučeš na kříž.
On jen tvrdí, že nesmíme zaměňovat víru a důvěřivost.
Před sto lety by tě za tyhle řeči upálili.
Já sám.
Tak už pojď.
Mám ti ještě pomoct?
Smysl má Boha hledat, ne ho nalézt.
Lehněte si na bok, prosím.
Prasárničky jsou za příplatu.
Jak se jmenuješ?
Róza.
Odkud jsi?
Hele... já tady nejsem u výslechu.
Jestli to nechceš dělat, prachy ti stejně nevrátim.
Proč na mě tak zíráš?
To je hezký.
Nepřestávej...
Ticho!
Mám bejt zticha?
Vzali mi ticho.
- Doleva. - Přijdeme pozdě, Franzi.
- Co to dělají? - Co asi? Měří.
- A proč to měří? - Aby to mohli všechno zbourat.
- Ale proč zbourat? - Čemu nerozumíš?
Tady všude bude stát úplně nový město. Krásný, jako Paříž.
- A kde budeme bydlet? - V Praze už budou bydlet jenom Češi.
A proč?
Protože tady Židy a Němce nikdo nechce. Proto.
Táta jim to nedovolí. Řeknu mu to.
A víš co já udělám? Já mu řeknu, co o něm říkáš,
když si myslíš, že tě nikdo neslyší.
Ne. Prosím, to nesmíte.
Dobrý den.
Dovolali jste se do muzea Franze Kafky v Praze.
Pro hovor v angličtině řekněte: „ one“,
pro hovor v němčině řekněte: „ zwei“,
pro hovor v japonštině řekněte: „ san“.
- Jedna. - Děkuji.
Chcete-li objednat vstupenky, řekněte „vstupenky“.
Chcete-li koupit suvenýry, řekněte „suvenýry“.
Chcete-li osobní setkání s Franzem Kafkou, řekněte „Franz“.
- Proboha, co se stalo? - Přemýšlel jsem.
První text nebudou Stromy, ale Trápení.
To je nesmysl. První zůstanou Děti na silnici.
- Ty jsou infantilní. Vyškrtl jsem je. - Maxi?
Franz, Felice. Felice, Franz.
Vy jste ten génius, na kterého jsme čekali?
Ne. Ten přijde později.
- Jsem Maxova sestřenice. - Z druhého kolena.
Felice cestuje za příbuznými do Uher a vyšetřila den i na mě.
Vidíme se málo.
Prý společně vydáváte knihu.
Je to spíš experiment.
O čem píšete?
Franz je spisovatel, který nerad mluví.
Já zase mluvím příliš.
Tak nepřestávej. Třeba Franze vzbudíš.
- Smím? - Ano.
- Četl jste Herzla? - Jen zběžně.
Pan doktor Kafka odolává všemu, co je jen slabě cítit synagogou.
- Učím se trochu hebrejsky. - Já také. Velmi poctivě třetím rokem.
Minulost je cesta budoucnosti.
Vaše „trochu“ bude asi víc než mé „poctivě“.
Myslím, že Herzl skvěle vysvětluje, proč má svět na Židy tak spadeno.
- Opravdu? - Ano.
Je to proto, že nemáme vlastní stát.
Stát je identita.
Národ bez identity bude vždy problém.
Dobře poslouchej, Franzi.
V Berlíně smýšlejí daleko pokrokověji než my.
Proboha! Co to bylo?
U nás řešíme židovský problém tak, že zboříme půlku města.
Asanace ghetta udělá z Prahy světový klenot. Franz je velmi staromódní.
Naopak. Ať tu nezůstane kámen na kameni.
A proč?
Možná pak konečně najdu sílu odejít.
Rozjímání Franz přepisoval dva roky.
Pak potkal Felice a ta ho zrychlila jako vzdušný vír.
Během pár měsíců napsal Ortel, dokončil Topiče a rozepsal Proměnu.
Najednou dokázal svoje pochybnosti zachytit slovy.
Podle mě existují jen dva hříchy a z těch plynou ostatní.
Netrpělivost a lhostejnost.
Pro netrpělivost byli lidé vyhnáni z ráje
a pro lhostejnost se nevracejí zpět.
To vám řekl Bůh?
Ne.
Ten ví, že existuje jen jeden hřích. Netrpělivost.
Pro netrpělivost jsme byli vyhnáni a pro netrpělivost se nevrátíme.
To je opravdu moc zajímavé.
Napsal jí spousty dopisů. První rok i dva tři za den.
Její matka naoko zuřila, ale myslím, že byla potají ráda.
Pražský úředník pod penzí byl pro chudou holku z Berlína dobrá partie.
Terno.
Felice papouškovala, co četla v knihách, a Franz jí na to skočil.
Tady to je.
Opsala jsem to tehdy z Franzova deníku. Ze žárlivosti.
Když jsem ji poprvé spatřil, vypadala jako služka.
Kostnatá prázdná tvář, která svou plytkost neskrývala.
Odhalený krk.
Halenka s ohrnutým límcem. Nos jakoby přeražený.
Tmavé, poněkud nepoddajné vlasy bez půvabu, ustupující brada.
Popsal ji naprosto přesně.
Až mnohem později mi došlo, že to bylo vyznání lásky.
Když vyklidíme sklad vzadu,
můžeme začít prodávat pracovní látky.
Skvělý nápad.
Pracovní konfekce je budoucnost.
Podnik je jako parní stroj.
Když přestaneš přikládat, zastaví se.
Jak si vede naše továrna?
Franzi?
Máme nové kupce na azbest ve východních Čechách.
Je načase, abys pohlídal rodinný obchod, hochu.
Azbest je budoucnost.
Mohl bys projevit aspoň špetku zájmu?
Kvůli mně.
Tak řekni něco!
On spí!
Zasnoubil jsem se s Felice.
- Zasnoubil? - Bráška umí překvapit.
V létě chci jejího otce požádat o ruku.
Svatba by mohla být na podzim.
To je zvláštní.
Nepamatuju se, že bys mě v téhle věci žádal o svolení.
To je Franzova věc.
Skutečně?
Ta věc se týká celé rodiny.
Ta holka z Berlína je chudá jak myš!
Felice poctivě pracuje a vydělává.
A kolik si taková ženská vydělá?
Pronajmeme si byt v Berlíně.
To je báječný nápad.
Nemáš čas pomáhat s továrnou, práci v pojišťovně jsi nechal plavat,
ale po nocích jsi vzhůru a něco škrábeš.
Otec to tak nemyslí.
Spal si prsty, když to musí být.
Zklamal jsi mě už tolikrát, že další zklamání už nehraje roli.
Vezmi si ji.
Udělej jí pár fakanů.
Budu se chovat jako správný dědek.
Proč jsi mi to neřekl dřív?
Rozmlouvala bys mi to.
To ano.
Vítej v chomoutu, švagře.
Uvidíš, jak rád budeš chodit do továrny.
Myslim, že ji nechtěl nikdy navštívit!
Felice mu naháněla strach.
Mohl ji milovat jen na papíře. Tam byla dokonalá.
Tělesně i duševně.
Ale kdykoli se viděli, vrátily se mu hrozné bolesti hlavy.
Pane Kafko!
- Druhý patro. - Dobře.
Franzi!
- Jsou tady stěhováci. - Konečně.
Uvidíme, jak dlouho to pán bez servisu vydrží.
Vsadím zlatku, že se koncem týdne zase připlazíš zpátky.
Uvidíme.
Nezapomeň, že večeříme v osm.
A pořádně se oblékej.
Zvládnu to sám.
- Tak jo. Toč! - Jo. Dobrý.
Děkuji.
Konečně ticho.
Nezastavujte se. Za námi jde další skupina.
Toto je původní Kafkův pokoj a stůl,
u kterého napsal většinu svých dopisů
a mistrovských děl.
Zde vidíme přes 11 000 dopisů,
které Kafka hypoteticky
za dvacet pět let aktivního života napsal.
- On nepsal na stroji? - Ne. Kafka psal zásadně perem.
Napsal jeden až tři dopisy denně.
Ovšem vzhledem k počtu znaků by dnes vydaly na čtyři průměrné emaily
či víc než dvanáct tweetů.
Z dnešního pohledu byl Kafka nesmírně společenský člověk.
To, že dával přednost psaní před osobním setkáním,
z něj dělá osobnost třetího tisíciletí.
Kafka pomocí dopisů oznamuje svůj příchod a iniciuje fiktivní a zdánlivý pohyb.
Odesílání dopisů, jejich cesta a gesta listonoše nahrazují setkání.
Kafkovská láska: muž se zamiluje do ženy, kterou viděl jen jednou.
Píše jí spousty dopisů, ale nikdy ji nenavštěvuje.
Den po rozchodu, když dostane její poslední dopis,
dá pošťákovi pěstí.
♪ Eckstein, Eckstein ♪
♪ Alles muss versteckt sein ♪
Úsměv!
♪ Eckstein, Eckstein, Eckstein ♪
♪ Alles muss versteckt sein ♪
- Franzi! - Kde jsem?
Mě nenajdeš!
Kde jsem?
Franzi, už mě najdi!
Kde jsem?
Hledej mě!
Elli...
Valli.
Elli...
Valli.
Kde se tady ta havěť pořád bere?
Parlograf se skládá z voskového válce,
jehly a elektrického pohonu.
Zapisuje diktující hlas.
Neuvěřitelné.
Představ si ty možnosti.
Nemůžu ti napsat dopis, tak ti nadiktuju vzkaz.
Ty nemáš čas si ho vyslechnout,
ale psací stroj, napojený na tvůj parlograf,
ti ho přepíše a nechá na stole.
Nebo ti ho večer před spaním přečte mým hlasem.
Celý svět by se mohl propojit. Každý s každým.
- Jednou to tak možná bude. - Určitě!
Nechceš se mě zeptat, jakou jsem měla cestu?
Promiň, jsem hlupák. Jakou jsi měla cestu, drahá?
Možná jsem měla jet rovnou do Berlína, jak jsi psal.
Ne, jen jsem myslel, že Praha je pro tebe zajížďka.
Franzi.
Franzi!
Franzi.
Franzi, jsme zasnoubeni.
Cesta za tebou není zajížďka.
Ani nevíš, jak jsem rád.
Naši chtějí, abys mě o ruku požádal v Berlíně.
Nemůžou si teď cestu do Prahy dovolit.
Našla jsem pár hotelů na předměstí. Pro vaše snad nebudou drahé.
Dostala jsi můj výtisk Rozjímání?
Ano. Psala jsem přece, že ti děkuju.
Jistě. Psala jsi, že děkuješ.
- Ty se na mě zlobíš? - Já?
Ne. Proč bych se měl zlobit?
Už se prý prodalo deset výtisků. Já sám jich koupil devět.
Nesmírně mě zajímá, kdo koupil ten desátý.
Franzi?
Felice?
Jsem přesvědčen, že se vám u nás bude líbit, pane Kafko.
Zpět k přírodě.
To je heslo, kterým se tu všichni řídíme.
Chceme našim hostům vrátit radost z přírody.
Z vlastního těla.
Předpokládám, že i proto jste si Jungborn vybral.
Budu se brzy ženit.
Gratuluju.
Obávám se, že jsem tělesně poněkud zdrženlivý.
Pak jste na nejlepším místě na světě, příteli.
Ničeho se neobávejte.
Naše sanatorium vás změní k lepšímu.
Raz, dva, raz, dva.
Na zem, prosím.
A raz, dva,
raz, dva, raz, dva.
Raz, dva.
Madam, přejete si?
- Pan Kafka? - Tudy. První patro.
- Hledám doktora Kafku. - Tady vedle.
Je vám dobře?
Skvěle.
Nikdy jste neslyšela o Jørgenu Peteru Müllerovi?
Ne. Měla bych?
Cvičení na prokrvení.
Každých pět hodin. Pomáhá na bolesti hlavy.
Slyšela jsem, že pomáhá lékař.
Lékaře živí nemoc. Proč by vás měl uzdravovat?
Felice mě varovala, že hodně přemýšlíte.
- Felice? - Promiňte.
Nepředstavila jsem se. Grete Blochová. Jsem v Praze na fonografickém kongresu.
- Felice chtěla, abych s vámi promluvila. - Se mnou? A o čem?
Přeci o vás.
Jdeme?
- Jistě. - Dobrá.
Vážně si nic nedáte?
Sladké nejím.
Prý jste také vegetarián.
- Neschvalujete to? - Ne.
Antroposofie tvrdí, že zvířata mají duši.
V širším smyslu slova se tedy vyhýbám kanibalismu.
Felice se obává, že vás urazila.
Proč mi to nenapíše?
Neznám nikoho, kdo by se ke slavnému spisovateli
hodil tak jako Felice.
Pak jste asi hledala někoho jiného.
- Četla jsem vaši prózu, pane doktore. - Franzi.
V našem studiu nahráváme celou řadu titulů.
Döblina, Dostojevského, Manna.
Kafkovy texty by pro nás byly poctou.
Přeháníte.
U vašeho Rekviem jsem dokonce plakala.
To napsal Rilke.
Promiňte.
Nešla byste se mnou do kina?
- Vám se to nelíbí? - Naopak.
Vypadají jako Felicini rodiče.
Nesmysl.
Nehorázné tvrzení.
Grete pár let nato napsala dopis,
kde naznačovala, že Kafka je otcem jejího dítěte. Franz!
Věřili byste tomu?
Prý v roce 1914 porodila chlapce a dala mu jméno Marcel.
Martin.
Jmenoval se Martin.
Když to říkáš, drahá.
Napsali si navzájem spoustu dopisů, o tom není pochyb,
ale že by se jí dotkl? To ne.
Nesmysl. To vůbec nepřipadá v úvahu.
Rychle, rychle.
Není slušný porazit hosta. Jinak bych ti ukázal.
Proč ses nikdy neoženil?
Proč bych to dělal?
Podívej se kolem. Ta nádhera.
Ta úplnost, harmonie.
Měl bych to kazit něčím tak nedokonalým, jako je manželství?
Proboha Franzi neposlouchej mě. Oženit se je normální.
Kdyby všichni mysleli, jak já, tak vyhyneme.
Třeba by to bylo lepší.
Pojď. Musím ti něco ukázat.
No dělej, sedej.
Tak pojeď. Přece se nenecháš zahanbit strýčkem z maloměsta.
Pojď.
Co je to?
No pojď. Sedni si.
Patnáct set otáček za minutu.
Chceš si otevřít mučírnu?
Chci lidem spravovat zuby.
Nevím, čím to je, ale v Čechách se všechno kazí nějak rychlejc.
Ale to podstatný, Franzi... to podstatný je princip tohodle přístroje.
Malou bolestí předejdeš velkýmu utrpení.
A přesně takhle funguje manželství.
A co harmonie?
Být sám není lehký. Něco o tom vím.
No nic. Tak se na tebe podíváme. Tak otevři.
Pojď.
Hezkou žábu... pojď.
- Dobrý den, pane Kafko. - Dobré ráno.
Zavři ty dlaně.
Tak, to je ono. Vzadu žábu.
Franzi!
Pojď.
Tak pojď, námořníku.
Uvidíš, že to spolu zvládneme.
Dneska budeš plavat sám.
Jsi hubenej jako lunt.
Musíš jíst víc masa.
Jinak se holky budou otáčet jen za mnou.
Tak... to je ono.
Zdravím jich, pane Kafka. Já se omlouvám.
Mám mokrý ruce. Pamatuješ si, jak se přivázat?
Kluk už to nepotřebuje.
Má zatím jen tři pokusy na hloubce.
Říkám, že to nepotřebuje. Mě na tyči taky nikdo netahal
a plavu jako ryba. Tak co Franzi?
- Ukaž jim, že jsi můj kluk. - Ne, prosím, prosím.
Prosím! Ne!
Ne, ne. On to dokáže.
Za mnou, prosím.
Podle místní kroniky navštěvoval Kafka černošickou plovárnu v letech 1900-1917
pravidelně dvakrát až desetkrát během léta.
Byl dobrý a náruživý plavec.
Slunil se vždy na stejném místě.
A to právě tady.
- Proč? - To zůstává dodnes záhadou.
Kdo by si chtěl místo vyzkoušet,
může si u mě za dvě eura koupit jednorázový ručník.
Milá Grete, není dne, kdy bych na vás nevzpomněl.
S vámi jako by se mezi mnou a Felicí otevřela nová, neznámá propast.
Toužím po spánku tak naléhavě jako po Vašem pohledu.
Ten obrat ve třetím aktu.
Něco takového jsem nikdy nečetl. V tu chvíli jsem tě nesnášel.
To mě mrzí.
Říkal jsem si, proč mi to dělá. Kdo chce něco takového číst?
Když nakonec Jiří skočí do řeky, jak mu otec poručí, dokonce jsem vykřikl.
Opravdu!
Do prdele!
To jsem nahlas vykřikl.
Je slepý.
Margaret mě musela uklidnit a číst znovu a znovu, až jsem to konečně pochopil.
- Co jsi pochopil? - Že Jiří je vinen.
Takže ti konec přijde správný?
Je vinen tím, že dělá všechno, jak má.
Dělá všechno správně, a proto je vinen jako my všichni.
Ať je to, jak je,
myslím, že Ortel je nejlepší, cos napsal.
A tahle barva... Ta je pěkná. Ta ti půjde k očím.
- Petr nemá rád hedvábí. - Proboha, proč?
Vadí mu, že ho dělají ti... brouci.
A mléko mu nevadí?
Když ho dělají krávy?
Tak mu řekneš, že je to šifon. Chlap to stejně nepozná.
- Dva metry, prosím. - Jistě, madam.
Dva chlapce jsem pohřbila.
Proto musí Franz snášet moje a Hermannovy obavy.
Někdy si říkám, jaké by to bylo,
kdyby ti dva chlapečkové nezemřeli.
Franz by měl kumpány.
Naučil by se s nimi prát jako jiní kluci jeho věku.
Možná by se mohl stát
i tím spisovatelem.
- Můžu nechat dva metry deset? - Klidně nechte.
Hergot! To jste vážně úplný vůl?
Copak můžete přijmout směnku na tak vysoký obnos bez ručitele?
- Vypadá jako pravá. - Je to bezcenný cár papíru!
- Kdo vám jí dal? - Já vážně...
Jak vypadal?
- Říkal, že je z Lince. - Z Lince?
Víte, kolik mě ta vaše idiocie bude stát?
- Třeba jí banka proplatí. - Vypadám jako podvodník?
- Co se stalo, Hermanne? - Ven!
Myslím, že manželství mu prospěje.
Děkuju.
Nešetřete mě.
Nechci maso.
Sem s tím.
Obětuju se.
Hermanne?
Ne, děkuju.
Felice telegrafovala, že domluvila nocleh v Askánském dvoře.
Vlak z Kielu do Berlína jezdí denně, šlo by to spojit s návratem od tety.
Dobrý nápad.
Ty nepojedeš?
Někdo musí zůstat v obchodě.
Ottla má pravdu. Bude to tak lepší.
Můžeš to konečně spolknout?
Udělej to kvůli mně.
Důkladné rozžvýkání usnadňuje trávení.
Proto dřepíš hodiny na latríně?
- Hermanne, jíme. - Vždyť je to pravda!
Začínám být na tu tvoji domácnost vážně zvědavý!
Jestli Felice není už teď svatá,
jako mučednice rozhodně skončí.
Franz bude dobrý manžel.
Jako ty.
„Ježíši,“ vykřikla a zakryla si obličej zástěrou, ale on už tam nebyl.
Vyletěl ze vrat, přes jízdní dráhu ho to hnalo k vodě.
Už se chytil zábradlí jak hladový potravy.
Přehoupl se jak vynikající cvičenec, jímž za mlada k pýše svých rodičů býval.
Ještě se držel slábnoucíma rukama,
mezi příčkami zábradlí si vyčíhal autobus,
který snadno přehluší jeho pád, a tiše zvolal:
„Milí rodiče, přece jen jsem vás vždycky miloval,“
a spustil se dolů.
Na mostě vládl v té chvíli přímo nekonečný ruch.
- Ukážeš mu to? - Ne. Radši ne.
Děkuju za jídlo.
Nepiš zase celou noc.
Franzi!
Dobrá.
Vyšel mu román.
Jen novela.
To je krásná zpráva.
Gratuluju.
Tatínku?
Ve Vídni uzavírají sázky, jestli bude válka do podzimu.
Bože, chraň nás války.
Polož mi to na noční stolek.
FRANZ KAFKA ORTEL
Ráda bych v týdnu vybrala nějaký nábytek.
Jak myslíš.
Něco světlého. Byt je v přízemí.
Možná ratan?
Nebo co říkáš biedermeieru? Je pohodlnější než ty moderní kusy.
Ještě jsem o tom nepřemýšlel.
A tapety?
Franzi?
- Franzi? - Ano?
Kuchyni bych ráda tmavší. Možná okr a do toho trochu červené.
Do ložnice a haly rozhodně světlejší tóny.
A dětský pokoj dám jen vybílit. To je pro dítě nejveselejší.
Erno!
Myslela jsem, že dorazíte až večer.
Nemohla jsem se dočkat, sestřičko.
To je milé!
Na nikoho jsem se netěšila jako na tebe.
- Vypadáš báječně. - Vážně?
Nádherně.
Franzi, podívej!
Dámy!
Jsem rád, že jsem u toho nebyl.
Slečna Blochová chtěla Franzovi vrátit dopisy a nechala mu je na stolku v pokoji,
ale náhodou je našla Felice.
Franz měl strach, že se ženou, kterou si měsíce
jen vybarvoval v hlavě,
zůstane zavřený sám v bytě.
Snít a žít, v tom je rozdíl.
Ty dopisy jí dal Franz sám. Jsem si tím jistá.
Měla právo vědět, jak o ní smýšlí.
Nesnesla bych, že se vdá za někoho,
kdo o ní píše jiné ženě takové věci, jaké napsal Franz mně.
Felice?
Rodiče čekají.
- Stalo se něco? - Že se nestydíš!
Nerozumím. Co?
On nerozumí.
Chce si vzít moji sestru, a přitom píše jiné!
Erno, prosím tě.
Franzi, prosím, už mi nepište.
Můžeš mi to vysvětlit?
Bolela tě hlava?
Nemohl jsi spát?
Tak sis začal dopisovat s mojí nejlepší kamarádkou?
Protože tě moje dopisy nudí.
Mé hloupé tlachání o tapetách a nábytku!
Malá hlupačka,
která uboze kvoká u nohou velkého myslitele. Je to tak?
Proto si zasloužím tvůj výsměch?
Franzi, řekněte něco.
Řekněte, že jsme na něco takového nikdy ani nepomysleli. Že nám o to nešlo.
- To jistě. - Erno. Tvůj názor už jsme slyšeli.
Prosím, Felice, věř mi. Budu šťastná, když si tě Franz vezme.
Být tebou, jednu bych jí vrazila.
Máš pravdu.
Ale já nemám čas hledat novou nejlepší přítelkyni.
Ani snoubence.
Neříkal jsi, že na nás rodiče čekají?
Erno.
Já bych mu to neodpustila.
Je to pěkná dálka. Jak dlouho vám cesta z Prahy trvala?
Přijeli jsme dnes z Kielu.
Byli jsme navštívit příbuzné.
Konečně! Pomalu nám docházela témata k hovoru.
- Kde je Grete? - Není jí dobře.
- To zdržení je kvůli... - Mému účesu. Omlouváme se.
Franzi.
Drazí rodiče, milí příbuzní, přátelé, má nejmilejší Felice.
Pozvali jsme vás sem, abychom vám oznámili radostnou novinu,
že se naše zasnoubení brzy naplní.
Haleluja.
Není tajemstvím, že jsem nechal Felice dlouho čekat
a tím ji zraňoval. A nejen ji.
Na vině je, jak říká otec, má váhavá letora.
Tvá nesnesitelná letora, Franzi.
Jistě. Proto se vám snad uleví, až uslyšíte mé rozhodnutí.
Dospěl jsem k němu z nejhlubšího přesvědčení,
že je v tuto chvíli jediné správné.
Prosím, pozvedněte sklenky
a připijte se mnou
na zrušení našich zásnub.
Člověk jako já si nezaslouží tak úžasnou bytost, jako jsi ty, Felice.
Doufám, že mi všichni odpustíte.
Felice.
Omluvte mě.
Pojď.
Adolf Meier nedávno nahradil diagnózu melancholie termínem deprese.
Z latinského depressio - zmáčknout. Vyplivněte si.
Strach, který vás naprosto ovládne.
Freud by křičel, že za vším, co se Franzovi děje, je
Hermann a celý ten jejich rodinný cirkus. Otevřete...
Ale já myslím, že u něj to bylo něco, co sám chtěl.
Co si vybral. Jako když vejdete do tmy a čekáte, až si oči zvyknou.
Bude to tak pro všechny nejlepší.
To neříkej. Neměl by ses těšit, že jdeš do války.
- Všichni říkají, že do zimy bude po všem. - Kluk má pravdu.
Disciplína ještě nikomu neuškodila.
Piš nám, prosím.
Franzi?
Ten blbeček v podvlíkačkách, co se pořád válí v posteli,
to jsem já?
Ty sis přečetl Ortel?
Piš nám, prosím.
Franzi?
Chovej se jako chlap. Neudělej nám ostudu.
- Oči? - Modré.
Způsobilý.
Další!
Výška?
182.
Váha?
64.
- Věk? - 30.
- Oči? - Šedé.
♪ V Hodoníně za vojáčka mňa vzali... ♪
Způsobilý.
Další!
♪ Moje vlásky na kraťučko strihali... ♪
♪ Moje vlásky hej haj ♪
♪ na kolena padaly, ♪
♪ moja mamka aj frajárka ♪
♪ plakaly. ♪
Možná to bylo obráceně.
Možná Franz opustil otce.
Do konce života zůstal klukem, co nefňuká.
Utrpení jako nový úhel pohledu.
To byl Franz.
Promiňte. Elsa, moje žena.
Zítra se pokusíme odjet ze země.
Představa smrti byla pro Franze lákavá.
Měl za to, že zklamal jako syn, muž i spisovatel.
Rozhodl se uspět jako oběť.
A zde máme publikace, které Kafkovo dílo vykládají
z hlediska náboženského, filozofického, filologického, sémantického.
To znamená Walter Benjamin, Albert Camus, Hannah Arendt,
Foucault, Blanchot, Adorno, Derrida nebo náš Milan Kundera.
Tohle jsou publikace životopisné.
No a tady už vidíte tvorbu Franze Kafky v rozsahu, v jakém ji
Max Brod v roce 1939 převezl z Evropy do Palestiny.
Dodnes je mu celý svět vděčný za to, že nesplnil Kafkovu poslední vůli...
Miro, prosím tě, vstaň. Kdes to viděl?
Děkuju... a rovněž za to, že všechny rukopisy nespálil.
Ještě taková zajímavost, která se dobře pamatuje.
Poměr slov napsaných Kafkou versus slov napsaných o Kafkovi
překročil hranici jedna ku deseti milionům.
Dobrý, ne?
Dobrý den.
Mé jméno je Kafka. Jsem otec.
Chci mluvit s panem ředitelem.
Kafko!
- Zde, pane. - Sbalte si.
Do večeře opustíte kasárny.
- Pane? - Rozuměl jste!
Na to nemáte právo! Narukoval jsem, abych bránil
monoarchii a čest císaře.
Tomu věříte stejně tak málo, jako já.
- Byl jsem odveden. - A vyreklamován.
Ale proč?
Ládovat kanony může kdejaký idiot. Dobrého šéfa oddělení
abych hledal roky. Naše pojišťovna vás potřebuje, Kafko.
- Dám se znovu odvést. - To je vaše věc.
Ale dokud já budu ředitel tohoto finančního úřadu,
budete vy sloužit monarchii tady.
A mohu vás ujistit, že válka si vás najde. Nás všechny si najde.
Dám v pojišťovně výpověď.
Umřít není hrdinství.
Nebát se smrti je první krok na cestě k poznání.
To je nesmysl!
Kdybys umřel, tohle všechno by ti nechybělo?
Praha je jako milenka s drápy. Koho obejme, toho nepustí.
Sundej si kabát. Je tu teplo.
Kdo tu bydlí?
Pronajala jsem si to tu.
To je můj Josífek.
Otylka o vás pořád mluví.
Tvůj?
Josef dělá taky v pojišťovně, ale jeho mi z armády nikdo nevyplatí.
Propustili vás? To máte ohromné štěstí, Franzi.
Zprávy z Haliče nejsou vůbec dobré. Posaďte se.
Jste vůbec Žid?
Víš, co bude, až zjistí, že se taháš s gójem?
Požehná nám.
To je celý tvůj problém. Kladeš si otázky, ale nechceš znát odpovědi.
Mám ráda Josefa.
A nedovolím nikomu, aby mi ho vzal. Nikomu.
Není úžasná?
Franzi?
Pšt.
Takové ticho.
„Ale ani toto druhé osvobození není přece konečné,“ řekl K. a kroutil hlavou.
„Ovšemže není,“ řekl malíř, „po druhém osvobození přijde třetí zatčení,
po třetím osvobození čtvrté zatčení a tak dále.
To je dáno pojmem zdánlivého osvobození.“ K. mlčel.
„Zdánlivé osvobození se vám patrně nezdá dosti výhodné,“ řekl malíř.
„Snad by vám lépe vyhovoval odklad.“
„Mám vám vysvětlit, v čem spočívá odklad?
K. přikývl.
Malíř se zeširoka opřel o lenoch židle, jeho noční košile byla hluboko rozhalena,
zastrčil pod ní ruku a šmátral jí po prsou a pod pažemi.“
To je Pollak. Má dar chodit v nejlepším.
Je to výborné.
Děkuji.
Třebaže K. přisvědčil, shrnul malíř vše ještě jednou,
jako by chtěl dát K. na cestu útěchu:
„Oběma metodám je společné to, že zabrání, aby obžalovaný byl odsouzen.“
„Zabrání však také, aby byl skutečně osvobozen,“ řekl K. tiše,
jako by se styděl, že to poznal.
To je zatím všechno.
- Je to úžasné. - Souhlasím.
- Jak to skončí? - To se přímo nabízí.
Proces byl od začátku omyl.
Všichni ti šašci se stanou součástí morálního vítězství K. nad systémem.
- Co, Franzi? - Já to vidím jinak.
Myslím, že si to usnadňuješ.
Co tím myslíš?
Ať jde o proces, nebo ne,
odpovědnost nesou všichni.
Perspektiva, Franzi.
Ano. Odpovědnost. Perspektiva a odpovědnost.
Přemýšlej o tom.
Pojďte.
Na tebe, Franzi!
Tento dům pronajala Kafkova sestra
v prvních letech světové války.
Tady Kafka skoro dva roky psal. Dokončil tu některá ze svých velkých děl.
Majitelé domu bohužel neprodloužili smlouvu. Běžte se podívat.
Hlava měří dvanáct metrů a je větší než hlava sochy Svobody.
V útrobách rotuje 42 dílů.
Váží 39 tun
a pohání ji 21 elektromotorů.
Jedná se o největší Kafkovu bystu na světě.
Toto jídlo si Kafka objednával půl roku, když psal svůj slavný román Amerika.
Jako vegetarián trval na tom, že maso musí být z volně se pasoucích krav.
Kdo chce ochutnat, co jedl Kafka, má šanci.
Recept je už sto let stejný.
- Kdo si se mnou dá? - Já.
Já!
A hranolky?
V pohodě. Kafka miloval brambory.
Proč ještě není hotová večeře?
Ta věc se týká celé rodiny.
- Tak? - Nemůžu mu to říct.
On tomu vůbec nerozumí.
Franzi?
Máš chvilku?
Něco tady máš.
Bez investic továrnu neudržíme.
Jsi v pořádku?
Azbest se teď prodává pod cenou.
Je mi líto. Musel jsem ti to říct.
Sám přijdu o svůj podíl.
Napadlo mě, jestli bys mu to neřekl ty.
Jsi jeho syn.
Franzi?
Ne. Tohle jíst nebudu. Nejsem pes.
Obešla jsem půlku města. Hovězí není.
Proto ještě nemusíme žrát krysy!
To je králík.
Viděla jsi kožich?
Neviděla. Říkám ti, že tohle je krysa.
Je to malej králík.
Ty mě budeš poučovat?
Odpusťte, milostpane.
Hermanne, je válka.
Všechno je na příděl a my máme maso.
Kdo má takové štěstí?
Další chytrák! Pojď sem, Franzi. Co vidíš? Je to králík, nebo krysa?
Kříženec. Kočky a ovce.
Moc vtipné.
Mám souchotiny.
Cože?
Franzi...
K uspání pacienta používáme Ombrédannovu dýchací masku.
Bohužel účinek étheru pro pacienty se zánětem plic je omezený.
Kombinujeme tedy s prokainem.
Uklidněte se. Všechno bude v pořádku.
Přidat éther.
Vyvolaný pneumotorax vede ke kolapsu pulma postiženého kavernou
a k následnému zajizvení.
Obětovat plíci pacienta není pro lékaře snadné rozhodnutí.
Ale život je přednější.
Pacient Kafka
byl přijat na kliniku ve Vídni s progresivní tuberkulózou hrtanu.
Operativní umrtvení hrtanového nervu selhalo.
Pacient nedokázal snést laryngoskopické vyšetření.
Další chirurgický postup odmítl.
Paliativní léčba alkoholovými injekcemi do hrtanu.
Šance na vyléčení do pěti procent.
Doktor říkal, že v tom je síla.
Aspoň to zkus.
Já teď nebudu jíst maso místo tebe.
Platí? Tím se to vyrovná.
Odnesu vám kufr do hotelu.
- Děkuju, ale mám tady schůzku. - Prosím. Dejte mi to!
Jsem tady nejlevnější.
Madam! Počkejte! Dejte mi ten kufr. Musím zpátky.
- Nemusíte se bát. Jsem moc dobrá. - Ale to je absurdní.
Jestli vás nepřeložím já, někdo jiný vaše texty může zkazit.
Vy jste paní Milena?
Nepamatujete se na mě? Potkali jsme se v Arcu.
Nosila jste barevné šátky.
Teď nesu kufr.
Mluvíte česky?
Jistě. Píšu německy, ale čeština je mi velmi blízká.
- Prosim... - Co je to?
Překlad prvních pěti stran Topiče.
Požádala jsem pana Broda, aby mi vybral nejlepší německy píšící autory v Praze.
A víte, čí knihy mi poslal?
Max hrozně přehání.
Poslal mi svoje knížky. A taky Topiče a V kárném táboře.
Podívejte se, já vaše knihy přeložím, ať se vám to líbí, nebo ne.
Paní Mileno...
Krást květiny z hrobu nebylo správné.
Omyl. Dávat je na hřbitov není správné. Je to plýtvání
pro někoho, kdo to neocení.
A já kytky miluju.
A chci, aby to tady s váma bylo hezký.
- Vy se nesvléknete? - Já?
Vždyť jste celý promáčený. Abyste nenastydnul.
- Váš muž je můj přítel. - Vidíte? Máme toho spoustu společného.
Nemusíte se bát. Nepřijde sem.
Má svoje zájmy, o kterých zas nemusím nic vědět já.
Manželství je složitá a nepřehledná instituce.
Jaký je váš nejoblíbenější český spisovatel?
Jen jedno jméno.
Paní Poláková...
Jen jedno jméno.
- Já nejsem velký znalec. - Zkuste to.
„Čiň čertu dobře, peklem se ti odmění.“
„A tak to na tom světě chodí. Jeden zajde, druhý přijde.“
Němcová. Vidíte? Zase se shodneme.
Spojuje poetiku češtiny s úderností německého slovesa na konci věty.
Vytváří zcela nový styl.
Jste nesmírně inspirativní.
A máte krásné ruce.
Tohle jsou líný ruce.
Jste na ně příliš přísný.
Věděl jste, že člověku těsně před smrtí zmizí otisky prstů?
Vážně? A proč?
Aby vás podle nich poznali v nebi.
A jak nás poznají v pekle?
Soulož byla pro Franze vždy trestem za štěstí. Než potkal Milenu.
Felice a Franz byli rovnocenně nezkušení školáci.
Milena byla přitažlivá žena, navíc nesmírně inteligentní.
I já na chvíli uvěřila, že by Franzovu nemoc mohla zastavit.
Josefe?
Kde jsou holky?
U našich.
Podal jsi tu žádost?
Otylko, my se nemusíme rozvádět.
Můžeme ještě počkat.
Byl to tvůj nápad.
Já vim.
Myslel jsem, že to tak bude nejlepší. Pro nás všechny. Pro holky.
Bude.
Tohle nemůže dlouho trvat. Všechno ti pak vynahradím.
Nejsi unavený?
Měla jsi ten pocit?
Ne.
Budeš moje léčebná procedura?
Penzionovaný úředník s tuberkulózou, migrénou
a obsesí, že bez psaní nemůže žít,
prosí zdravou mladou ženu, aby si s ním zničila život.
Tolik slov najednou jsi mi ještě neřekl.
Přijeď za mnou do Prahy.
Vybereme spolu nábytek a tapety do jídelny.
- Omlouvám se. - To nic.
Tak prosím. Co to bude?
Pane?
Telegram. Poslat do Vídně.
„Drahá Mileno, dnes bohužel nepřijedu.
Proč?
Je toho na mne příliš.
Proč nedáte pryč oslovení? A tohle?
Tohleto snad pochopí každej, ne?
To jistě.
U nás člověk rychle pochopí, jakou cenu má jedno slovíčko.
Takže pošlem: „Nepřijedu“?
Nepřijedu.
Ne-při-je...
du.
Hyjé!
Jeď!
Milý pane doktore, milý Maxi.
Já nevím, co mám dělat. Jsem naprosto zoufalá.
Jsem vina, nebo nejsem vina?
Jen vás prosím...
nepište mi žádné útěchy. Nepište mi, že na tom nikdo nemá vinu.
Kdybych s ním tenkrát jela do Prahy,
byla bych mu zůstala šanci k životu. Ale já jsem...
Já jsem nebyla schopna opustit svého manžela.
Jestli je pravdou,
že lidé mají splnit na Zemi nějakou úlohu,
splnila jsem svou úlohu vůči němu hůř než špatně.
Děkuji.
Klienti vstávají v sedm.
Snídaně se podává na terase. Obědváme v jednu.
Večeře je společná v půl osmé.
Léčebné procedury probíhají celý den.
Po odpolední kávě se doporučuje pobyt venku.
Připravíme vám pokoj.
Kdybyste cokoli potřeboval, stačí zazvonit.
Promiňte.
Musím si každý den dvakrát třicet minut ozařovat vředy.
Zajímá vás to?
Čočka koncentruje sluneční světlo v okně, odrazí ho dovnitř,
a další pak přímo do krku. Takhle...
Chcete si to zkusit?
Děkuji.
Nováček?
Co poradili vám? Taky slunce?
Nebo studený vzduch? Kloktání? Inhalace?
Maso.
Vtipálek.
Ještě před měsícem jsem byl zdravý jako řípa.
Teď mě krmí kaší.
Nebojte, příteli.
Jde to rychleji, než si myslíte.
- Můžu? - Můžete, cokoli chcete.
Tahejte. Tahejte.
Zaberte.
Tahejte.
Pan doktor zůstal dlužen na nájmu 190 korun.
A dalších 12 korun za elektřinu a 7 za svítiplyn.
Drobné si nechte.
Služebník, pane.
A co teď?
Počkejte chvíli venku.
My nemáme jenom vás, vašnosti.
Vypadněte ven! Táhněte k čertu!
Až budete připravená, mluvte.
Asi žádný spisovatel
neovlivnil způsob myšlení a psaní 20. století
tak výrazně jako Franz Kafka.
Jak to?
To asi nikdo přesně neví.
A podle vás?
Kafkovo dílo je zamčené.
Klíče si vzal s sebou.
Nevíme.
Přesně tak, jo.
Nemáte oheň?
- Nemáš zápalky? - Ne.
- Zápalky? - Nemám.
- Zápalky? - Nekouřím.
- Zápalky? - Maxi, jde k nám.
Nic neříkej. Nech to na mně.
- Máte zápalky? - Jistě.
Muži vědí o všem, co je důležité.
Zbytek víme zase my.
Děkuju vám.
Nechte si je.
Jdeme.
Z komína v sousedství se vynořil ptáček,
párkrát poskočil po kraji komína kolem dokola,
rozhlédl se, roztáhl křidélka a odletěl.
Nebyl to obyčejný pták.
Nemohl to být obyčejný pták, když vylétl z komína.
Z okna v prvním patře vzhlédlo k nebi děvčátko, spatřilo ptáka a vykřiklo.
Tam letí!
Chcete-li objednat vstupenky, řekněte „vstupenky“.
Chcete-li koupit suvenýry, řekněte „suvenýry“.
Chcete-li osobní setkání s Franzem Kafkou, řekněte „Franz“.
Franz.
♪ Kühl und hart ist der heutige Tag ♪
♪ Die Wolken erstarren ♪
♪ Die Wände sind zerrend Taue ♪
♪ Die Wolken erstarren ♪
♪ Die Schritte klingen metallen ♪
♪ Auf erzenen Steinen ♪
♪ Und die Augen schauen ♪
♪ Weite weiße Seen ♪
Překlad titulků: Veronika Sysalová