Královské divadlo Drury Lane Londýn
Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Disney Theatrical Group
pod vedením Andrewa Flatta, Thomase Schumachera a Anne Quartové uvádí
Hudba a texty Kristen Anderson-Lopezová a Robert Lopez
Libreto Jennifer Leeová
Původní zpracování Thomas Schumacher a Anne Quartová
pro Disney Theatrical Group
LEDOVÉ KRÁLOVSTVÍ NA BROADWAYI
Herecké obsazení z londýnského West Endu
Ráda sněhuláky stavíš,
tak pojď si se mnou hrát!
Můžu to tu celé zasněžit!
Ale to právě nesmím.
Jo.
I tak to udělej.
Zkus to pro svou sestru! Elso, prosím!
Ach, prosím!
Já neumím to, co ty.
To je ono!
Ty chceš sněhuláka stavět?
To víš, že chci!
Zůstaneme dlouho vzhůru a postavíme sněhuláka!
Ano!
Já a ty!
Byla nebyla jedna zbožňovaná rodina.
Král, královna, dvě princezny.
A příběh začíná, když byly malé.
Dámy, copak to tu tropíte?
Elsa byla výjimečné dítě
již od první ledové slzy.
Její kouzelná moc naplnila srdce rodičů
spoustou lásky, ale i strachem…
Elso, ne!
-Co jsme řekli? -Magii musíme tajit.
Některé věci na veřejnosti neděláme.
Například neběháme nahatí.
Anno!
Nechť slunce svítí dál.
Nechť jsou naše srdce lehká
jako tento dokonalý, šťastný, zářivý letní den!
Nechť slunce svítí dál.
Neb vše je, jak být má.
Společně udržíme bouři na uzdě.
Raz, dva, tři.
Tlesknem spolu, lusknem spolu. Ty a já spolu.
Kolena spolu, štronzo spolu. Nahoru a dolů spolu.
Princezny spolu. Vždycky budem spolu, ty a já!
Byla nebyla jedna rodina, co měla tajemství.
Vládla království,
poddanými hluboce ctěna.
Zadek mi zmraz!
A tak byla královská rodina neustále všem na očích.
Lidé milují princezny a dívají se,
jak si hrají.
Nechť slunce svítí dál, nechť jsme svobodní.
Nechť je naše království silné a vzkvétá.
Nechť naše srdce zahřívá rodina královská
celou dlouhou zimu!
Nechť slunce svítí dál na nás v Arendelle!
Nechť je království silné a nechť je vaše láska pravá.
Našim dcerám Bůh žehnej,
které tak milujem!
Budeme vzhlížet k vám…
Pojďte, holčičky. Do postýlek.
To znamená spinkat, Anno. Ano?
-Já spinkám ráda. -Chcete pohádku na dobrou noc?
Ne, prosím!
Jsme příliš unavené.
Pa. Chci říct, dobrou noc.
Máme vás rády. Díky. Můžete jít.
Jsou pryč.
-Jsme tu samy. -Máme spinkat.
Máme stavět sněhuláka. Prosím!
Obloha nespí, já taky nespím.
Chci si hrát!
Tak dobře.
Jo!
Sněhuláka! Stavme!
-Sněh… -Pomůžeš mi, nebo tu jen budeš poskakovat?
Jo, jasně.
Neposkakuju. Pomáhám.
Pořádný sněhulák se musí postavit podle receptu.
Opravdu?
Ždibec z tebe, ždibec ze mě.
Ten ždibec, co rád sní.
Ten ždibec, co se houpá ve větvích.
Ždibec jak ze mě, ždibec jak z tebe.
Ždibec, co milý je.
I ždibec, co zlobívá.
Chcem přítele,
-co nás nikdy nezradí. -Co nás nikdy nezradí.
S kulaťoučkým břuchem.
A macatým zadkem!
Bude mít rád vřelá objetí a sluneční zář.
A bude milovat léto.
-Vždyť roztaje. -No jo, máš pravdu.
Tak ho postavíme znovu.
Jo, společně, to je klíč.
Protože je v něm ždibec z tebe a ze mě.
Jak ho pojmenujem?
Olaf.
„Ahoj, já sem Olaf. A mám rád vřelá objetí.“
Mám tě ráda, Olafe.
-Tak jo, šup do postele. -Co?
Ne! Ještě čaruj, pěkně prosím.
Anno, víš, že bych čarovat neměla.
Ale tvoje kouzla jsou ta nejkrásnější,
nejúžasnější a nejdokonalejší věc na celém světě.
Opravdu si to myslíš?
Ano! Tak čaruj, prosím.
Jinak samým vzrušením prasknu!
No dobře, hlavně nepraskej.
Ždibec z tebe, ždibec ze mě.
Ty čaruj a já se budu dívat.
Ždibec legrace.
Ždibec legrace uprostřed noci.
Ždibec magie a všechno ožije!
La, la, la…
To je tak úžasné!
Víc!
-Ždibec z tebe! -Čáry máry!
Čaruj, Elso, čaruj víc!
-Ždibec ze mě. -Ze mě!
Ždibec z tebe, ždibec ze mě!
Jupí!
Anno?
Anno! Mami, tati!
Vzbuď se, Anno. Prosím! Pomoc!
-Anno! -Elso! Co jsi to provedla?
Já nechtěla.
Je tak chladná.
-Pošli služebnictvo pryč. -Odejděte.
-Veličenstvo… -Ihned!
Prosím.
Co to děláš?
Potřebujeme skrytý lid z hor.
Tak honem, je jak led!
Je čím dál studenější.
Královna ví, jak nás přivolat?
Jsem dcerou kmene Northuldrů.
A teď jste královnou? To vám přeju.
Prosím, naše dcerka je zraněná.
-Zasáhlo ji kouzlo. -Omlouvám se. Byla to nehoda.
-S magií narozena, či byla prokleta? -Narozena. A stále to sílí.
Chudinka malá umrzne, když tu magii neodstraníme.
-Lze ji odstranit? -Štěstí, že to není srdce.
Srdce se mění velice těžko, ale hlavu lze přesvědčit.
Odstranil jsem magii.
Včetně vzpomínek na ni. Pro jistotu.
-Bude v pořádku. -Děkuji.
Zbavte magie i mě, prosím.
Je mi líto, Sněhová princezno, ale to nejde.
Čarodějné schopnosti máš vrozené.
Ale já se bojím, že něco vyvedu.
Zavři očka.
Pověz mi, co vidíš.
Vidím Arendelle, zimní noc,
lidé na mě v hrůze zírají.
Zlostný dav, rampouchy,
v očích všech je strach.
A to všechno kvůli mně.
Hledí na mě a zří…
Monstrum!
Strach bude tvůj nepřítel.
A smrt jeho následkem.
To nedopustíme.
-Ochráníme ji. -Dobře.
Ano. Přeji ti štěstí.
Klidně nás zavolejte.
Milujeme děti. Pár sirotků jsme sami vychovali.
Děkujeme.
Naučí se to krotit. Určitě.
Dej mi své rukavice.
Navlékni si je, Elso.
Snad ti pomohou to skrýt.
Zavřeme brány, propustíme služebnictvo.
Přestane se stýkat s lidmi
a o její kouzelné moci nikomu neřekneme. Ani Anně.
Vždyť jsou to sestry.
Nemůžeš zabránit, aby se stýkaly.
Matko, tak to musí být.
Co je nejlepší pro ni, je i pro mě nejlepší.
Otče,
udělám, co kážeš.
Pomůžeme ti to krotit.
Vím, že to zvládneme.
Maminko?
Jen dokud se nedozvíme víc.
A pak přijdeme na to,
jak být opět rodina.
Venku sněží!
Sněží!
Elso?
Ráda sněhuláky stavíš,
tak pojď si se mnou hrát!
Já už tě skoro nevídám. A proč jsi tam?
To se tě musím ptát!
Jsme vůbec ještě sestry, anebo ne?
Chci být s tebou napořád!
Ráda sněhuláky stavíš
a mě i koulování baví.
Jdi pryč, Anno.
No tak ne.
Dělám všechno, co jsi řekl, tati.
-Rukavice pomáhají! -Dobře, ale přijde den,
kdy budeš muset předstoupit před svůj lid bez nich.
Musíš být připravená na všechno, Elso.
Ještě jednou.
-Co skryješ, to necítíš. -A nikdo nic neví.
Co skryješ, to necítíš. A nikdo nic neví.
Ráda sněhuláky stavíš
a skvěle jezdíš po schodech!
Mně chybí, Elso, tvoje společnost.
Už mluvím s obrazy na zaprášených zdech.
Nespadni, Johanko.
A je mi tady smutno, někdy mám i strach
v těch předlouhých minutách.
Je to čím dál silnější!
Nemůžu se smát, plakat ani snít.
-Nemůžu žít, chce to ze mě ven! -Dýchej.
-Uklidni se. -Nemůžu dýchat. Nemůžu nic.
Je toho na ni moc. Raději neodplouvejme.
-Pojď ke mě, ubožátko. -Ne! Nesahej na mě.
Nechci ti ublížit.
Co skryješ, to necítíš.
-Anno, už je čas. -Bude se mi stýskat.
Odplouváme jen pár týdnů, sluníčko.
Prosím. Musíte odjet?
Najdeme odpovědi, Elso, které pomohou tobě i nám všem.
-Sama to tu nezvládnu. -Zvládneš, musíš.
Jsem na tebe hrdý.
Pokusím se tě nezklamat, otče.
Ve jménu našeho krále a královny ztracených na moři.
Arendelle bude ctít jejich zvyklosti, dokud mladá královna nedospěje.
Nechť odpočívají v pokoji.
Elso?
Vím,
že jsi tam jsi, vím to.
Lidi se ptávají, kde jsi.
Nechceš se se mnou třeba procházet,
popovídat si nebo mě pustit dál?
Víš, co tě čeká zítra?
Máš svůj velký den.
Můžu pro tebe něco udělat?
Ráda sněhuláky stavíš.
Princezno Anno.
Princezno Anno?
-Jo. -Nerada vás budím, madam.
Ne, nespím.
Už jsem dávno vzhůru.
Musíte se ustrojit, madam.
Ustrojit? Na co?
Na korunovaci vaší sestry, madam.
Moje sestra má renovaci…
No jo.
Dnes je korunovace!
Princezno Anno, ty šaty se na vás samy neobléknou.
Okna a dveře dokořán!
Kdy bylo to tak, marně vzpomínám!
Dvě milé dámy mi pomáhají se ustrojit!
Děkuji. Díky!
Můj křik se prázdnou chodbou nes',
k čemu je sál, když není ples?
Korunovace bude báječná.
Přijdou lidé opravdoví,
to bude nezvyklá věc!
Ty změny dnešek změní v blázinec!
Je to tu právě teď, tak krásné,
samá hudba, světel zář!
A všem právě teď jak hvězdám
budou v tanci tváře plát!
Jsem vzrušená a bolí mě tady,
asi shoří hlava má!
Vždyť svět mi právě teď jak švihák
ruku podává.
Už se těším, až každého poznám.
Možná potkám i toho pravého.
Dnes poprvé hezky v parádě,
šarmantně o zeď opřená,
se změním v krásku se vší noblesou!
Pak zničehonic mě osloví
ten krasavec plavý ze snů mých.
Ať pralinky hned slepí pusu mou!
A pak se tomu zasmějeme,
prokecáme celý bál!
Život půjde jinak dál a dál!
Vím, že právě teď a navždy
malá kouzla nadchnou nás.
Vím, že právě teď mi každý
chce šeptat: „Hledám právě vás!“
Vím, že opravdu šíleně zní to, hned lásky dar si přát!
Já ale právě teď jsem šťastná,
smím srdci šanci dát.
Kdo přijde dnes,
má uvěřit,
že jsem dívkou, jakou jsem měla být.
Skrývej city,
je to jen hra!
Jen chybný krok a hra by propadla!
-Ale bude to jen dnes. -Bude to jen dnes.
-Kdo čekání má snést? -Kdo čekání má snést?
Stráže, brány otevřte!
-Ať zvou! -Ať zvou!
Ať zvou!
Je tu právě teď ta chvíle…
-Kdo přijde dnes, má uvěřit… -…kdy sny mé pravdou stanou se!
…že jsem dívkou, jakou jsem měla být.
-Mám šanci s láskou měnit svět… -Skrývej.
-…s tou pravou láskou svou. -Jen skrývej city, všichni lžou.
Neb právě teď a navždy
je k nám každý zván
Neb právě teď a navždy
jsou brány dokořán!
A zítra už bude pozdě,
všechno stát se musí dnes!
-Vždyť mně je právě teď tak sladce! -Právě teď!
-Srdce právě teď mě k lásce… -Právě teď
-cestou svou má vést. -Už dnes.
Odpusťte.
-Není vám nic? -Ne. To je trapné.
Nic se nestalo…
Dobrý den.
-Dobrý den. -Dobrý.
Můžu se vás na něco zeptat, vy dvě hrdličky?
Hrdličky? Ne. Vůbec se neznáme.
Ale teď jsme se poznali.
Jo, to ano.
Paráda.
Máte rádi chlazené nápoje?
-Velice. -Velice.
Víte, čím se ty nápoje chladí?
Ledem.
Průzračným, čistým ledem.
Tak mi z toho ledu slezte.
-Pardon. -Pardon.
Pojď, Svene.
Led! Průzračný, čistý led.
Propána, to bylo trapné.
Ne že vy jste trapný. Já jen, že jsme byli…
To já jsem trapná. Vy jste fešák.
Cože?
Nejsem zdaleka tak pohledný jako vy.
Já?
Díky.
Princezna Anna Arendellská.
Princezna? Má paní.
Ne! To vůbec nedělejte.
Tahle princezna nejsem.
Moje sestra Elsa je královnou. Já ne.
Ne, já jsem jen já.
Jen vy?
Nejsem následnice, ale náhradnice.
Ale nestěžuju si. Nejsem stěžovací typ.
To neřešte. Plácám páté přes deváté.
Víte, žila jsem poněkud v ústraní.
-Vážně? -Jo.
Takže to s opravdovými lidmi moc neumím.
Ale ráda bych.
To vám přeji.
Hledíte na mě, jako bych byla blázen.
Už půjdu. Přeji hezký den. A na tohle zapomeňme.
Počkejte. Neodcházejte.
Nemusíte se cítit trapně, princezno „Já jsem jen já“.
Neboť já jsem mnohem trapnější.
Jsem pouze třináctý syn krále
království malého
na souostroví malém jižně od vás.
Nikdo ódy nepěje na mou fádní tvář,
neboť nemám šarm
a jen zřídka mě lze citovat.
Díkybohu.
Připlul jsem zdáli, abych viděl korunovaci vaší sestry.
Abych vás podpořil.
A přesto jsem vás srazil na zem.
Přijměte prosím tu nejpokornější omluvu
od nemotorného prince, který přijel jen sloužit
se zástupem zlých starších bratrů,
který sahá na míle daleko.
Jsem muž, jenž nemá sochy z bronzu,
jsem jen Hans z Jižních ostrovů.
Ahoj, Hansi z Jižních ostrovů.
Ahoj, Anno Arendellská.
Nadešel čas! Korunovace začne již za okamžik.
Propána, korunovace! Musím jít.
Uvidíme se později?
Samozřejmě.
Královno pomazaná.
Naše dcero vyvolená
s požehnanou zlatou korunou.
Ozdobo Severu, naše zlatá sestro,
dědičko dávných králů.
Nechť náš hlas v tuto posvátnou hodinu
pěje chválu a posiluje
-vaši moc. -Posiluje vaši moc.
Vznešená královno země severní,
moudře vládněte nám.
Nemohu být tou, kterou mě chcete mít,
ale snažím se o to každý den vším, co dělám.
A co neříkám.
Pod sebou zřím propast.
Vím, že celý můj život směřoval k této chvíli.
A tak se uzavírám do sebe,
buduji hradby a jsem ostražitá.
Každý den se učím sebe ovládat
tak proč je to tak těžké?
Nemohu vám vyjevit,
že nejsem tak chladná, jak se zdám.
Určité věci vám musí zůstat skryty.
A je nebezpečné snít.
Promiň! Jdu pozdě!
Vím, že nezakusím slunce zář,
až tohle utrpení skončí.
A kdy bychom mohly být jen my dvě spolu.
Nemohu se soužit tím, co jsme ztratily.
A jak za tajnosti a mlčení platím krutou daň.
Kéž bych mohla říct pravdu,
ukázat ti, kdo je za těmi dveřmi.
Kéž bys věděla, k čemu to divadlo
a přetvářka byly.
Musím být obezřetná.
A ty jsi svéhlavá.
Jsme jiné, ty a já.
A je nebezpečné snít.
Je nebezpečné chtít,
abych se mohla rozhodovat sama,
i jen myšlenka na to je nebezpečná.
Jsem nebezpečná, i když tu jen stojím
všem na očích.
Kdybych se přestala hlídat,
kdoví, jak nebezpečná bych byla?
Výsosti,
ty rukavice.
Proč jsem udělala tuhle chybu?
Jak jsem se mohla přestat soustředit?
Co skryješ, to necítíš.
Královna Elsa Arendellská!
Královno pomazaná,
naše dcero vyvolená.
Ať žije naše požehnaná královna!
Nemohu uvěřit, že tu stojím.
Opravdu jsem to zvládla?
Otče, já to dokázala.
Co mám dělat teď?
Pořád se musím usmívat!
Jak zvláštní.
Znamená to, že vše je jinak?
Mohlo se vše změnit?
Mohla bych ty dveře otevřít
a konečně ti stanout tváří v tvář?
Královna může měnit pravidla,
ale ne důvody, proč byla nastolena.
Nemohu být tou, kterou mě chceš mít
a nejsem tou, kterou se zdám být.
Ale ráda bych s tebou byla.
Je nebezpečné
teď snít?
Ahoj.
To je na mě?
Ahoj.
Překypuješ krásou.
Díky.
Ty taky překypuješ. Ne, počkej.
Ne že jsi tlustá, jako že jsi moc hezká.
To jsou matčiny šaty, že?
Padnou ti dokonale.
Myslíš?
Děkuji.
-Bavíš se dobře? -Úplně nejlíp.
Zapomněla jsem, jaké to je být na bále.
Je tu nějak moc teplo.
Co je to za úžasnou vůni?
-Čokoláda! -Čokoláda!
Vaše Veličenstvo, vévoda z Kradákova.
Kravákova!
Vévoda z Kravákova.
Veličenstvo, jsem váš nejbližší obchodní partner.
Je tedy načase, abychom se poznali tváří v tvář.
A že mám štěstí,
neb vaše tvářička je velice pohledná.
Mezi námi, znám i královny,
jež vzezřením připomínají chromé kobyly.
A ty se prodat nedají.
Člověk má, co dostane.
Ale vy jste příkladná královna.
Děkuji.
Smím prosit?
Nechte se zlákat do víru tanga.
Děkuji vám. Bohužel netančím.
Co prosím?
Chce říct, že tančit neumí.
Je nemotorná. Příšerné nemehlo, věřte mi.
Přišel byste o palce u nohou.
A podupala by vám ty fantastické boty.
Ty jsou!
Kolik vám přidaly ty kramfleky? Dva, tři couly?
Jakživ jsem neslyšel o královně, která by neuměla tančit.
Zato já slyšela, že člověk má, co dostane.
Na těch dvou mi něco nehraje.
Děkuji. Jsi příkladná princezna.
Dík za pochvalu. To víš, jsem tvá sestra.
Je to moc fajn, Elso. Že si povídáme.
Ano, to je.
Nemohlo by to tak být častěji?
To bych moc ráda, Anno.
A možná bychom mohly nechat brány otevřené?
Proč se radovat jen dnes?
-Nechat otevřeno? Ne… -Nechat hrad zase ožít.
Pustit do něj lidi.
-Počkej, to nejde. -Proč ne?
Kdo tomu brání? Jsi královna. Můžeš si dělat, co se ti zlíbí.
Pak tomu bráním já.
-Ale proč? Nechápu to. -Přesně tak. Nechápeš to.
-Odpusť mi. -Ne. To ty mně odpusť.
Můžeš mě omluvit?
-Tak jsem zase tu. -Hansi.
Vypadáš rozrušeně.
Jsi v pořádku?
To je na dlouho.
Nepůjdeme na vzduch?
Přesně to jsem chtěl nabídnout.
Vsadím se, že jako holčička jsi byla roztomilá.
Byla jsem copaté tornádo. A vlastně tak trochu samorost.
Popravdě nevím, proč rodiče rozkázali zavřít brány,
proč se už nic neslavilo nebo proč se mnou Elsa přestala mluvit.
Vím jen to, že mi sestra moc chyběla.
Celé roky jsem si lámala hlavu nad tím, co jsem provedla.
Toužila jsem to vědět a pochopit to,
ale moji rodiče říkali jen, že takhle je to lepší.
Nesnáším, když někdo něco takového říká.
Protože tím ti vlastně sděluje, že si znát odpověď nezasloužíš.
Přesně tak mi to připadalo.
I já byl jako malý často osamělý.
Vždyť máš dvanáct starších bratrů.
Jo. Jenže ti se mi buď posmívali, nebo mě ignorovali.
Až budu mít jednou rodinu, něco takového nedopustím.
Ty chceš rodinu?
Jistěže. Ty ne?
Já chci a moc.
A že bude plná lásky
a ta láska otevře každému dveře dokořán.
Ach, Anno. Tobě bych žádné dveře nikdy nezavřel.
Můžu říct něco bláznivého?
Mám rád blázniviny.
Život vždycky dveřmi před nosem práskne mi hned,
a dnes najednou dveřmi vejdeš ty.
Přesně tohle mě napadlo, protože…
Chci mít taky svoje místo, hledám svůj svět!
A možná oslavou jsem zmámen a tím sladkým fondue.
-S tebou já… -S tebou já…
-už vím, kým jsem! -jen divím se!
Dveře dokořán a napořád, se zdá,
otevře láska má!
Otevře láska má!
-S tebou! -S tebou!
Otevře láska má!
-Ty dopovíš to… -Co?
-No to, co jsem nakous’. -Sendviče!
Přesně to chci říct!
Ne, neznám nikoho,
kdo přemýšlí jak já!
Cink. Platíš ty!
Jsme dvojčata, mozek jeden
a na stejné lodi jedem.
-Ty… -A já…
-jsme… -jsme…
v jednom dva.
-Sbohem dám… -Sbohem dám…
minulým bolestem.
Zamčené tvé dveře, jak se zdá,
otevře láska má.
-Otevře láska má. -Láska má!
Život má co nabídnout…
-S tebou! -S tebou!
Otevře láska…
Jo!
Můžu říct něco bláznivého?
Vzala by sis mě?
Můžu říct něco ještě bláznivějšího?
Ano!
Otevře láska má!
-Otevře láska má. -Láska má!
Život má co nabídnout
s tebou!
-S tebou! -S tebou!
-Otevře láska má! -Otevře láska má!
Láska má!
Elso!
Chci říct, Veličenstvo.
Rádi bychom tě o něco požádali.
Vy?
Princ Hans z Jižních ostrovů.
Co si přejete, princi Hansi?
Tady s princeznou Annou
-chceme požádat… -O požehnání…
-Našeho… -Sňatku!
-Sňatku? -Ano.
Promiňte, ale nechápu.
Podrobnosti jsme zatím příliš neřešili.
Naplánovat obřad bude chvíli trvat.
-To jsem nemyslela… -Ale určitě bude polévka,
pečeně a zmrzlina! Počkat. Budem žít tady?
-Tady? -Samo sebou!
Samo sebou, že ne!
Počkat, cože?
Můžu s tebou mluvit o samotě, Anno?
Ne.
Chceš-li mi něco říct, řekni to nám oběma.
Fajn.
Nemůžeš si vzít někoho, koho sotva znáš.
Můžeš, když ho miluješ.
Co ty víš o pravé lásce?
Co ty víš o mně?
Žádáte mě o požehnání, ale já vám ho nedám.
Ne, je mi líto.
-Veličenstvo, mohu-li dodat… -Ne, nemůžete.
A měl byste odejít. Slavnost končí.
-Zavřete brány. -Cože? Elso, ne. Počkej!
-Vrať mi tu rukavici! -Elso, prosím.
Já už takhle dál žít nechci.
Tak odejdi.
-Co jsem ti kdy udělala? -To stačí, Anno.
-Proč jsi ke mně tak chladná? -To tady nemohu řešit.
Proč jsi tak chladná ke světu? Čeho se pořád bojíš?
Řekla jsem, že stačí!
-Čáry! -Elso…
To jsem nechtěla. Omlouvám se.
Já věděl, že tu něco neštymuje.
-To nic… -Nepřibližujte se. Jděte pryč!
Monstrum! Je to monstrum!
Elso!
Jdu za ní. Postarej se o Arendelle.
-Nyní tu bude vládnout princ Hans. -Počkej! Nechci, aby se ti něco stalo.
-Jak víš, že jí můžeš věřit? -Je to moje sestra!
Svene!
Svene, počkej!
Svene!
Vrať se!
Svene, no tak.
Nemůžeš za to, že nás v létě překvapila magická vánice.
A že nám nikdo nepronajme pokoj, stodolu,
a dokonce ani rybářskou chatrč.
Všichni říkají, že sobům je všude vstup zakázán.
Co mají proti sobům?
Svene…
lidi maj na soby pifku.
A víš proč?
Proč?
Protože…
Sobi jsou lepší než lidi.
Že, Svene, pravdu mám?
Jo, lidi tě bijou a proklínaj', šidí.
Tebe nemyslím, dyť tě znám!
Díky, kámo.
Však lidi líp voní než sobi.
V tom, Svene, mám pravdu já!
Jo, jenomže ty
v tom výjimkou jsi!
No teda! Tak snad dobrou noc!
'Brou noc!
Pojď, když k nám sen spad', spát.
Pěkný duet.
Co ty tady děláš?
-A co tady děláš ty? -Já tu bydlím.
No já hledám svou sestru.
Tu, která mě připravila o zisk z prodeje ledu?
Nezlob se,
ale myslím, že máme větší problémy než tvůj ušlý zisk.
Fajn.
Nenech od řešení těch „větších problémů“ zdržovat.
Fajn.
Mimochodem, máš pěkné šaty.
Díky. I mně se líbí.
Tam bych být tebou nechodil.
Ani tam.
Co na ni říkáš, Svene?
Víš, Kristoffe, ona sama umře.
Třeba neumře. Když došla až sem.
Udělala na mě dojem.
I tak bys jí měl nabídnout pomoc.
Klidně, ale ona by ji stejně nepřijala.
Jak mi můžeš pomoct?
No, bouře se přihnala ze Severní hory,
takže hádám, že svou sestru najdeš tam.
A k tomu budeš potřebovat teplejší oblečení, které mám.
A horolezeckou výstroj, kterou taky mám.
A horolezecký um,
-který taky… -Máš. Chápu. Jsi přijat.
Paráda.
Můžeme vyrazit.
Pověz, proč začala královna tak mrazivě řádit?
To byla moje chyba.
Já se zasnoubila, což ji rozzlobilo,
protože jsem ho ten den zrovna potkala.
Tak řekla, že našemu sňatku nepožehná.
Počkat. Ty ses zasnoubila s někým, koho jsi znala sotva den?
Jo.
A pak jsem se naštvala a ona taky…
Ty ses zasnoubila s někým, koho jsi znala sotva den?
Ano.
Proč jsou všichni z toho tak paf?
Copak tě vaši nevarovali před cizími lidmi?
Ano, varovali.
Ale Hans není cizí člověk.
Jo? Jeho příjmení?
Z Jižních ostrovů.
Velikost nohy?
Na velikosti nohy nezáleží.
Ale znát toho, koho si chceš vzít, na tom celkem záleží.
Soudíš můj život a moje vztahy,
ale něco ti povím.
Dobře, dovzdělej mě.
Láska je jediná nekomplikovaná věc
a já věřím svému instinktu.
Aha, teď mě trochu děsíš.
Někdo pozná
když vyklíčí pravá láska.
Někdo tu četl hodně románů.
Já romány ráda!
Někdo totiž rozpozná, když k ní láska zavítá!
Někdo se nechá unést tím, že druhý vypadá jak princ.
Co ty víš o lásce?
Já jen říkám, že když lezeš na horu,
nemůžeš vyskočit rovnou na vrchol.
Je-li to pravá láska, můžeš!
Musíš šplhat a drápat se, po schodech vystoupat.
A tím ta námaha nekončí.
Možná pro tebe.
Láska není snadný výšlap,
musíš jí dopřát čas!
Máme celý život, to je náš plán.
To není plán!
Lásku nejde uspěchat.
Stojí námahu, pot a spoustu slz.
Říká upocený a páchnoucí horal.
Co ty víš o lásce?
Vždyť ty nevíš vůbec nic. Vůbec nic.
Každý, kdo má všech pět pohromadě, by se vystrojil do zimy!
Každý, kdo umí trochu žít, by měl víc přátel než jen soba.
Vždyť mám!
Každý hňup, co skáče do všeho po hlavě, si tu hlavu natluče!
Každý hňup, který teď neskočí,
nejspíš umře!
Co ty víš o lásce?
Teda.
Ty máš ale sílu.
Co ty víš o lásce?
Často zvedám led.
Alespoň jedna věc je jistá,
tahle výprava bude zajímavá.
Co ty víš o lásce?
Co ty víš
o lásce?
Zima je překrásná.
Vědělas, že ji umí tvoje sestra přivolat?
Nevěděla jsem vůbec nic.
Co uděláš, až ji najdem? Jaký máš plán?
Promluvím si s ní.
Promluvíš si s ní?
-To není plán. -Jistěže je.
Jak si můžeš myslet, že se s tebou bude bavit?
Ždibec z tebe.
Co to je?
Slyšíš to taky?
Ždibec ze mě.
Myslím, že to jde odtamtud.
Tu písničku znám. Jak to, že ji znám?
Ten ždibec, co rád sní.
Odkud to jde?
-Co jako odkud jde? -Kdo to řekl?
Tys to řekl.
Moment. Nehýbej se.
Napni uši.
To tady už bylo?
Pšt, máme napínat uši.
Počkejte! Ne, počkejte!
Tak jo.
Dobrá, začneme hezky znovu.
Ahoj vespolek.
Já jsem Olaf. Mám rád vřelá objetí.
Olaf?
No jo.
-Olaf? -Říkám, že jo.
A ty jsi Anna.
Odkud znáš mé jméno?
To tys mi uplácala tenhle macatej…
-Zadek! -Přesně tak.
Copak si nevzpomínáš?
Začínám se rozpomínat.
Jsem ždibec jako ty a ždibec jako…
-Elsa! -Jo.
-Olafe, tebe postavila Elsa? -Jo. Proč?
-A víš, kde je? -Jo. Proč?
Mohl bys nás k ní zavést?
Jo. Proč?
Řeknu ti proč. Aby přivolala zpátky léto.
Léto?
Ani nevím proč,
ale léto mě vždycky nesmírně přitahovalo.
A slunce a pěkný hic.
Vážně? Koukám, že s horkem moc zkušeností nemáš.
Ne.
Ale někdy zavřu oči a představuju si,
jaké by to bylo, kdyby k nám přišlo léto.
Pozdrav z LÉTA
Chmýříčko
na nebe láká sluníčko
a já zas udělám to, co sníh dělá v létě!
Jen drink objednám,
hned šlofíka v horkém písku dám,
než se zvednu, s naháči zhnědnu v létě!
Snad uvidím, kam vánice se v tom parnu poděje,
a zjistím, jak ledu tu úsměv tuhne, když v teple je!
Těším se, už teď vím,
jak své přátele překvapím,
všechna srdce pro mne roztají hned v tom létě!
Je chvilenku horko, zima je pak,
kdyby šly spojit, všem vytřu zrak!
V zimě chci doma být, hezky to klouže,
však jen vlítnu do léta, je ze mě…
šťastný sněhulák!
Když na draka je život, denně tajně sním,
jak mi léto zvedne náladu a páru upustím!
Nebe znám z modrých snů,
tak přijeďte, budu tu.
Budu dělat jen to, co dělává sníh vždy v létě!
-Já mu to řeknu. -Chraň tě pánbůh!
Vždy v létě!
Tak pojďte. Přivoláme léto zpátky!
Hele. Je odtud vidět Arendelle.
Celé království je zmrzlé.
Tys to nevěděla?
Když jsem odcházela, teprve začínalo sněžit.
Ty vůbec netušíš, čeho je tvoje sestra schopná, že ne?
Ne.
A co tě přesvědčilo, že jí dokážeme tu vánici rozmluvit?
Tudy, přátelé.
Olaf.
Mluvící sněhulák?
Dobře, to pověz zamrzlému Arendellu.
Jestli Arendelle něco zvládá, tak sníh.
Ten sníh se nedá zvládnout!
Přikrývku? Potřebuje někdo přikrývku?
Brány jsou otevřeny. Jste zváni do hradu.
Je tam teplý glog.
Sire, máme nějaké zprávy o královně nebo princezně?
-Bohužel. -Myslíte, že nám chce královna ublížit?
-Jistěže chce. -Ne.
Princezna Anna královně důvěřuje a já důvěřuji úsudku Anny.
Ta vaše princezna se jistě s královnou spikla.
Zamyslete se, dvě ženy žijící o samotě
za zamčenými branami přes deset let.
A v den korunovace královna vypustí
na vlastní poddané smrtonosnou černou magii.
-Děsíte lid! -Jen ať se bojí!
Každý ví, že z magie nikdy nevzešlo nic dobrého,
obzvlášť pokud jí vládne ženská.
Nenechte se ovlivnit neznalostí toho chlapa.
Nejsem žádný chlap! Jsem vévoda!
Já jsem princ pověřený vládou nad Arendellem
a budu ho chránit i před zradou.
-Před zradou? -Můj pane!
Můj pane, toto se našlo na úpatí Severní hory.
Princezna Anna má problémy.
Potřebuji dobrovolníky, kteří mi ji pomohou najít.
-Je to lest! -A dost!
Prosím.
Jaké jsou úmysly královny, to nemohu říci.
Ale mohu vás ujistit, že Anna je dobromyslná a šlechetná.
Proč bychom vás měli poslouchat?
Jsem pouhý třináctý syn krále.
Nejsem váš vůdce, pouze její snoubenec.
Ale má láska k ní mi něco vyjasnila.
Nesmíme se poddat strachu.
Ne zde, ne dnes.
Nevíme, jak nebezpečná
je cesta před námi,
avšak důvěřujte Anně,
tak jako Anna důvěřuje mně.
Nemohu říci, co na mně vaše princezna vidí,
ale povím vám, že by mi bylo ctí,
kdybych vás mohl provést
těmito nelehkými časy.
Žádáte si vůdce, služebník se hlásí.
Věřte Hansovi z Jižních ostrovů.
-Ale co ten mráz? -A co královna?
Co když je doopravdy monstrum?
Pak se s ní vypořádáme
a já vám společně s Annou navrátím léto!
Jste víc než pouhý třináctý syn krále.
Máme štěstí, že jste se objevil v době nouze.
Nikdy se nepoddáme strachu a zradě.
Naslouchejme rozumu.
A následujme ho!
Kdo půjde se mnou?
Mí muži a já, můj pane.
Tak! Sám vévoda se hlásí
a nabízí přeostrý meč svůj.
Volám vás do služby.
My do služby jdem.
-Toť Hans. -Toť Hans!
-Velí Hans! -Princ Hans!
Princ Hans z Jižních ostrovů!
Hlupáci!
Ať za ním jdou do záhuby, my se připravíme na královnu.
Až ji najdeme, vyřídíme ji.
Nemělo by to být těžké.
Koneckonců je to jen jedna malá holčička.
Na vrcholcích v noci panuje sníh,
ani stopa po lidech.
Ta samota královstvím je,
královnou jsem vloček všech.
Už kvílí vítr a hřmí bouře v srdci mém,
zlobu vyšeptám
v tichu mrazivém.
Já byla v zámku vězněná,
skrývej city, buď skříňka zamčená,
to táta chtěl. Ty dny pryč jsou,
svět zná tvář mou.
Najednou,
najednou
chci skončit s tou hloupou hrou!
Najednou,
najednou
dveřmi prásknu za sebou!
Já jsem svá, to chci dokázat všem.
V bouři rozkvétám
a mráz v duši vítězí nad sluncem.
Je zvláštní, jak z té dálky
se všechno menším zdá.
I ten strach, co ve mně vládnul,
je loutka bezmocná.
Jen vyzkouším, jak mocná jsem,
a k výšinám mě zvedne zem.
V mé říši
bez konce chci žít,
klid mít.
Najednou,
najednou
volná jsem, kráčím oblohou.
Najednou,
najednou
mé slzy šperkem jsou.
Já jsem svá, jsem hráč i rváč!
V bouři rozkvétám!
Moc má se vzduchem snáší v kódu neznámém
a chladná duše září v krystalcích jak diadém.
Mé myšlenky se tříští, jedna smysl má.
Je pasé minulost,
když svítat začíná!
Najednou,
najednou
úsvit dává mi sílu svou.
Najednou,
najednou
už nejsem dívenkou.
Já jsem svá,
křídla má hlas můj!
V bouři rozkvétám,
chci žít v zimě bez konce život svůj!
Konec 1. dějství
2. dějství
U POTULNÉHO OAKENA
Dobrý den, pane.
Dobrý den, paní.
Ahoj, chlapečku v kostýmu sněhuláka.
Dnes je váš šťastný den.
V Obchodní stanici Potulného Oakena
mám totiž letní výprodej!
Dám slevu na kraťasy,
dřeváky
a opalovací krém vlastní výroby
na odpuzování slunečních paprsků, ja?
Proč se nebojím myšlenky na věčnou zimu
způsobenou naší čerstvě korunovanou a čerstvě odhalenou čarodějnou královnou?
Vidím vám to na kukadlech.
Hygge!
-Hygge? -Hygge?
Hygge znamená pohodlí,
hygge znamená útulný,
hygge znamená sedět u krbu
s růžovými tvářemi.
Hygge…
Hyggeli…
Přeložím vám víc!
Když pavouka v botě máš,
není hygge!
Mít na práci něco otravného,
není hygge!
Hygge se nedá naplánovat.
Nepoznáte, kdy začíná a kdy končí.
A hygge především nejde bez rodiny a přátel!
Potřebujeme proviant. A máte nějakou mrkev?
Budu ji potřebovat všechnu.
Vítejte v našem oddělení čerstvého ovoce a zeleniny.
Dobrý den, pane.
Nemáte tu náhodou
o něco méně páchnoucí a lépe padnoucí zimník
případně zimní plášť vhodný k výšlapu na Severní horu?
Něco vhodného k výšlapu na Severní horu,
kde mnozí umrzli?
Ja!
Mám přesně to, co potřebujete.
Hygge.
Hygge?
Co je hygge?
Hygge je, že neztrojnásobíte ceny proviantu a výstroje v krizi!
To je zločin.
Hygge rovněž znamená, že neurážíte obchodníka,
jehož služby potřebujete.
Co ale je hygge?
Hygge je alkohol,
hygge je jídlo,
hygge je glog,
který je skvělý na zahřátí!
Hygge znamená, že jste přátelští,
že zanecháte všech nezdvořilostí.
Přidejte se k nám na senzační hygge
v sauně nahatí!
Hygge…
Nemusíte se stydět. Takových, jako jste vy, jsme už viděli.
Hygge…
Sešlehejte se větvičkou a budete se cítit hezky čistě!
Hyggeli…
Tak šup do té sauny!
Hyggeli…
A pak do ledové vauny!
A teď si dáme drink!
Ja!
Připijme si
na naše rodiny a přátele,
na hygge v bouři bez konce.
Ať si klidně zuří,
my máme jeden druhého.
Glog nás hřeje,
my jsme tady a jsme nazí.
Tak si ještě jednou
připijme na naše rodiny a přátele,
na hygge v bouři bez konce.
Ať si klidně zuří,
my máme jeden druhého.
Glog nás hřeje, my jsme tady a jsme nazí.
Tak si ještě jednou
připijme na naše rodiny a přátele,
na hygge v bouři bez konce.
Ať si klidně zuří,
my máme jeden druhého.
Glog nás hřeje, my jsme tady a jsme nazí.
Tak si ještě jednou
připijme na naše rodiny a přátele,
na hygge v bouři bez konce.
Ať si klidně zuří,
my máme jeden druhého.
Glog nás hřeje, my jsme tady a jsme nazí.
Tak si ještě jednou
připijme na naše rodiny a přátele,
na hygge v bouři bez konce.
Ať si klidně zuří dál,
my máme jeden druhého.
Glog nás hřeje, my jsme tady a jsme nazí. Tak…
Promiňte!
Do týdne zemřít hlady?
Není hygge.
Mrazivá a pochmurná budoucnost?
Není hygge.
Má pravdu.
Musíme jít.
Máme naléhavou práci.
Když nemůžete s námi užívat si hygge,
vezměte si s sebou tolik hygge, kolik unesete!
Hygge!
Tomu říkám led.
Ne asi.
Asi bys měl zůstat tady.
Když jsem jí naposledy představila chlapa, všechno zmrazila.
Ale vždyť je to zámek z ledu.
A led je můj život.
Je nádherný.
Nikdy jsem nic podobného neviděla.
Anno.
Elso!
Vypadáš jinak.
Hezky jinak.
-A tenhle zámek je úžasný. -Děkuji.
Nikdy bych netušila, čeho všeho jsem schopná.
Tohle jsou Kristoff a Sven. Pomohli mi sem vylézt.
Ahoj! Já jsem Olaf. Mám rád vřelá objetí.
Olaf?
Jo, postavila jsi mě.
Nevzpomínáš si?
A ty žiješ?
Myslím, že ano.
Takového jsme si stavěly jako děti. Vzpomínáš?
Je v něm ždibec z tebe a ždibec ze mě.
Jo, jako bych vám z očí vypadl.
Bývaly jsme si blízké. Nemůžeme to vrátit?
Ne, kéž by to bylo možné.
Opravdu. Ale nejde to.
Dejte nám minutku.
-Moc mě mrzí, co se stalo. -Ne, prosím, ty se neomlouvej.
Nebyla to tvoje vina.
Nic jsi nevěděla.
A máma s tátou to věděli?
Ano.
A proč jsem to nevěděla já?
Odkud myslíš, že máš ten bílý pramen vlasů?
-Máma říkala, že ho mám od narození. -Ne, máš ho kvůli mně.
Málem jsem tě zabila. Bylo ti sotva šest let.
Ale teď jsem už dospělá, Elso.
To já také. A moje moc je mnohem silnější než tehdy.
Tady mi je dobře.
O samotě.
O samotě?
V zámku z ledu
jsem si život zvolila.
Nechoď za mnou.
Minulost je pasé,
nech mě ve sněhu žít.
-Nech mě být. -Elso, počkej. Neodcházej.
Jen se tě snažím ochránit.
Mě nemusíš chránit,
já se nebojím.
Co vůbec chceš, Anno?
Tohle.
Jen si spolu povídat,
tlachat a mlátit prázdnou slámu
A ty,
ty vypadáš tak klidná,
což jsem po tom všem vůbec nepředvídala.
Moc mě to mrzí. Já nic nevěděla, nic nechápala.
Věděla jsem, že se ukrýváš, leč sobecky jsem si myslela,
že se skrýváš přede mnou.
Proto jsem došla až sem,
abych se ti podívala do očí a řekla…
Nemohu tě ztratit, znovu už ne.
Nemohu tě ztratit jako tehdy.
Kdyby ses viděla, jak vidím tě já,
pak věděla bys, proč tě ztratit nemůžu.
Počkej.
Jsem ráda, že jsi přišla,
ale nemůžeš tu zůstat a povídat si.
Nepřibližuj se!
Všechno je to pro mě nové,
postupně si na to přivykám.
Tady jsem doma,
venku v zimě, na vzduchu.
Ale jakmile jsem u svých blízkých, začnu zmatkovat.
Neb ráda je mám.
Nepřipomínej mi, že mám cítit.
Věř mi, hrozí ti nebezpečí.
Nemohu tě ztratit, znovu už ne.
Nemohu tě ztratit jako tehdy.
Nevíš, čeho všeho jsem schopna,
drž se ode mě dál.
Nemohu tě ztratit.
Vyslechni mě,
přišla jsem ti říct,
že vše bude jinak, teď když to chápu.
Vím, že myslíš to dobře, ale vzduch se ochlazuje.
Nech už mě být,
nech mě tu žít.
Ale já ti přišla pomoct,
společně to napravíme,
zkus mi pro jednou věřit, moc tě o to prosím.
Což nechápeš, že ta bouře jsem já, a ty to jen zhoršuješ?
Napravila bych to, ale nevím jak!
Nemohu tě ztratit, zkus to pochopit.
Proč se na mě nemůžeš obrátit?
Snažím se ti říct…
Nemohu tě ztratit jako tehdy.
I když chci, nemohu
-otevřít ty dveře. -Proč nemůžeš otevřít ty dveře?
Kdyby ses měla ráda, jako tě mám ráda já,
pak bys chápala, proč nemohu tě ztratit!
Sbohem, Anno.
Sbohem? Cože? To ne!
Nikdy mě neztratíš, ale teď musíš odejít.
Ale co království?
Budeš příkladná královna.
Nemohu vládnout ledovému království!
Ledovému?
Ty to nevíš?
Tak nějak jsi rozpoutala nekonečnou zimu úplně všude.
Cože?
-To ne! -Ale to nic.
Stačí spustit tání.
-Já nevím jak! -Přijdeme na to spolu.
Na nic spolu nepřijdeme! Přestaň mi to nabízet!
Neumím to krotit!
Ale umíš. Vím, že to umíš!
Říkám, že neumím!
Anno!
Pomoc!
Anno. Jsi v pořádku?
Nic mi není.
Je mi jen chladno.
Co je to s tebou?
Nevím. Nedokážu to krotit. Dostaň ji domů.
Ne, Elso. Počkej!
Odejděte. Prosím!
Olafe?
To ne!
Olafe.
Mluv na mě.
Řekni něco.
Cokoli.
Ráda sněhuláky stavíš.
Pomohl bych ti, však bohužel
jsem rozházený na kusy,
bez svých větviček, nohou
a co je nejhorší,
bez bříška jsem.
Přestože je všechno na kusy,
my kryjeme ti záda.
Ještě líp, kryjeme ti zadek!
Sukces!
Sněhulák je celý,
fešný, plodný
a k tomu skromný.
Dík za…
Aha. Vy se objímáte!
Ale ne, uhodil ses do hlavy? Jsi v pořádku?
Nic…
Nic mi není.
Mám tvrdou lebku.
Já žádnou nemám.
Ani kosti.
Co bude teď? Upřímně,
s Elsou to nedopadlo nejlíp.
Zdá se mi to, nebo je naše rodina trochu dysfunkční?
Musím se tam vrátit.
-Cože? -Elsa mě potřebuje.
Ranila tě svými kouzly a pak tě vyhodila.
Má jen strach.
Jenže ten strach všechno mrazí.
A co to máš s vlasy?
Spadla jsem z útesu!
Podívej se na svoje.
Ne, tvoje vlasy bělají.
Bělají?
Vypadá to špatně?
-Ne. -Zaváhal jsi.
Ne, nezaváhal.
Už vím!
Bělají, protože tě zasáhla svým kouzlem.
Mám přátele, kteří nám pomohou.
Jsou něco jako moje rodina.
Ujali se mě a Svena, když jsme nikoho neměli.
Jsou skvělí. Stačí udělat, co ti řeknou, a nic se ti nestane.
Zešílel.
Utíkejte! Já vás ochráním!
Žil jsem krátký život, ale stál za to.
Kristoffe?
Kristoff je doma!
Dlouho jsme tě neviděli. Ukaž se mi.
-Jsi nějakej hubenej! -Ale nejsem.
Měl jsem kupu práce.
-A máme problém. -Holka!
Buldo, přivedl si holku!
Tuhle holubičku známe.
Kristoffe, na princeznu bych tě netipovala.
-To není… -Tak se ukaž.
Jasný oči, čistej nos, silný zuby.
Líbí se mi.
-Díky. Vy se mi taky líbíte, ale… -Nechodíme spolu.
Jen jí pomáhám.
-Potřebujem… -Nechodíte?
Jste si tím naprosto jistí?
-Ano. -Samozřejmě.
Nechodíme spolu.
Proč?
Co ti na mým Kristoffovi nevoní?
Rozmazlila jsem ho snad moc?
Nebo snad málo?
Ne, špatně si to vykládáte. Nic jste špatně neudělala.
V čem je tedy problém?
Copak tobě nevyhovuje takový chlap?
Snad proto, že mluví ošklivě?
Že tak divně jde?
Po kom nohy rostlé do O může mít?
A přesto, že se umejvá,
řek’ bych, že smrádne, a ne vábně.
Hej!
Že má kouska citu v těle, může úsměv prozradit!
To odvoláš!
I jako prima chlap má svý mouchy,
něco zásadních vad!
Dva stejný mozky pro oba,
pro přítele soba.
Což je přírodní úkaz na kvadrát!
I jako prima chlap má svý mouchy,
však přesto věříme,
že z much pilný včelky uděláš,
jen tvou lásečku to chce!
Mohli bychom prosím změnit téma?
Máme totiž jeden skutečný problém!
Tak možná že je zbabělec?
A lidi pro něj jsou jen věc!
A taky chodívá rád čurat do lesa!
Řekni, co tě trápí, no tak!
Že má bujnou tmavou kštici?
Nebo to, že dobrák je,
a přesto žije sám?
I jako prima chlap má svý mouchy,
i v kaši několik much.
Ne, nemám!
Že sám je věčně, je nebezpečné,
v noci chladné chřadne, je pro svět vzduch!
I jako prima chlap má svý mouchy,
tak poslyš nápad náš:
my mouchy tvé s jeho sezdáme,
ať chlapa bez chybičky máš!
Každý se tak dlouho hledá,
však nezmění duši svou.
Jen láska změní tě nakonec,
v ní mocná kouzla jsou!
Lidi špatně rozhodnou se, když je žene spěch.
-Však lásce pravé podlehnou. -Lásce pravé podlehnou!
Jen ta jim bere dech.
Ten cit je lékem všech!
Nikdo není génius, má svý mouchy,
o tom to vlastně je!
Táta, sestra, bráška. Tak žijem spolu,
než z kukly každý vylétne!
Nikdo není génius, má svý mouchy,
a když jde za láskou…
Tak to pak muška mušku napravuje, napravuje, až tu je…
-Ta pravá! -Ta pravá!
-Pravá! -Pravá láska!
Huldra!
Láska! Pravá láska!
Pravá láska!
Láska, láska. Pravá láska!
Každý člověk má svý mouchy,
ale zaslouží si
lásku!
Lásku!
Pravou lásku!
-Anno! -Co to je?
Další magická rána!
-Proč jsi mi to neřekl? -Zkoušel jsem to!
Anno, tvůj život je v nebezpečí.
Ve tvém srdci je mráz, jejž zasela tvá sestra.
Pokud nebude odstraněn, pak se navěky proměníš v kus ledu.
Ale vždyť to jde odstranit. Už jsi to jednou udělal.
Do toho, zbav ji té magie.
Kdyby šlo o hlavu, bylo by to snadné.
Ale srdce se své bolesti tak snadno nevzdá.
Zkus to, prosím.
Udělám, co budu moci.
Co je to za bezmoc, co cítím?
Tohle je pro mě nový strach.
A skutečnost, že sotva dýchám, dává najevo,
jak moc jsem se díky tobě změnil.
Ty můj svět projasníš,
kráčíš nebojácně kupředu,
jsi nejodvážnější z nejodvážnějších.
Věříš, doufáš, troufáš si,
nebojíš se milovat a starat se.
Myslel jsem, že jsem silný, dokud jsem tě nepotkal.
Co já vím o lásce?
Vše, co jsem si myslel, že vím,
jsi ty dokázala proměnit.
Ty jsi to,
co já vím o lásce.
Je mi líto.
Nejde to.
Ledové srdce může rozehřát jen projev pravé lásky.
Třeba vřelý polibek.
Polibek z pravé lásky.
Anno, pomoct ti může jen Hans.
Hans?
Olafe, Svene, odchod!
Anno!
Princezno Anno!
Nechcem zimu.
Teplota valem klesá!
Tímto tempem nepřežijeme noc!
Chcem zpět léto.
Pak musíme zrychlit!
Princezna Anna na nás spoléhá!
Šetřte síly!
V dálce něco vidím.
Zámek z ledu.
To je královna. Připravte se na boj!
Nechcem zimu.
Chcem zpět léto.
Buďte bdělí!
Neváhejte zabít!
Nechcem zimu.
Chcem zpět léto.
Buďte bdělí!
A je to tady,
už mi klepou na dveře.
Už se nemohu skrývat jako dřív.
Bouře běsní, hrozí nebezpečí,
můj čas se krátí.
Co skryješ, to necítíš.
Strach bude tvůj nepřítel.
A smrt jeho následkem.
To mi kdysi řekli
a začíná to dávat smysl.
Všechnu tu bolest a strach jsem způsobila já.
Jsem to, za co mě mají, to, čím musím být.
Jsem monstrum.
Je to tak?
Dostala se temnota mé duše na povrch?
Jsem vážně monstrum? Zběsilé?
Nemám na výběr,
budu běsnit.
Nebo jsem jen monstrum v kleci?
Nechcem zimu.
Chcem zpět léto.
Buďte bdělí.
Nesmíte jí ublížit.
Nechcem zimu.
Chcem zpět léto.
Buďte bdělí.
Co dělat mám?
Na slzy teď není čas.
Rozzuřila jsem bouři,
musím ji nějak utišit.
Mám dál utíkat?
Jak daleko musím jít?
Vezmu si tu bouři pryč,
ale co když ji jen posílím?
Můj svět je čím dál chladnější.
Jak dlouho přežije?
Jsou všichni v nebezpečí,
dokud jsem naživu?
Byla jsem monstrum odjakživa?
Kde se ve mně vzalo tohle ledové srdce?
Všechno kolem sebe ničí.
Jsem lapena ve válce, kterou jsem nechtěla vést.
Mám zabít to monstrum?
Otče,
ty víš, co je pro mě nejlepší.
Když zemřu, budou svobodní?
Matko,
co když po smrti mé,
mrazy zesílí a bouře bude zuřit dál?
Ne! Musím zůstat naživu, abych vše napravila,
zachránila svět před sebou
a přivolala zpět slunce.
-Jsem-li to monstrum, je-li to tak… -Nechcem zimu. Chcem zpět léto.
…že zbývá
-mi jediné. -Buďte bdělí!
-Ale než vyblednu… -Nechcem zimu. Chcem zpět léto.
-…udělám, co budu moct… -Buďte bdělí!
…abych vše napravila.
Nemohu být monstrem,
nebudu monstrem,
-ne dnes! -Monstrum!
Vzdávám se. Odveďte mě za princeznou Annou.
Odveďte to monstrum k soudu.
To stačí, vévodo z Kradákova.
Jsem vévoda z Kravákova. A rozhodně to nestačí.
Mráz je čím dál tím silnější. Podívejte, i královna se třese.
-Není mi zima. -Má strach.
Tak se ztraťte a už mě nepokoušejte. Nebo uvidíte. Odveďte ji dovnitř.
-Proč ji chráníte? -Kvůli Anně.
Musím s Annou mluvit.
-Když od vás odcházela, byla v pořádku? -Ano.
-A je s ní ten horal? -Říkala, že jí pomáhá.
To doufám. Dovnitř s ní!
Prosím! Pomoc!
Honem!
Umrzá nám tu princezna!
Ať tě nikdo nevidí, Olafe!
-Není čas na vysvětlování. -Jasný.
Princezno Anno!
Díky. Odvedu ji dovnitř.
Musí do tepla. A najděte prince Hanse. Okamžitě!
Závisí na tom její život.
Ať se jí nic nestane.
Nekoukej na mě tak, Svene.
Co já vím o lásce?
Musí to tak být,
musí dostat polibek z pravé lásky.
A co já
vím o lásce?
-Anno! -Hansi!
Polib mě. Musíš mě políbit.
Co se tam venku stalo?
Elsa mě zasáhla svou magií.
Říkalas, že ti neublíží.
Mýlila jsem se.
Zmrazila mé srdce a zachránit mě může jen opravdová láska.
Polibek z pravé lásky.
Ach, Anno.
Kéž by byl někdo, kdo by tě opravdu miloval.
Cože?
Říkals, že jsi to ty.
Lhal jsem. Jako třináctý následník v pořadí
jsem věděl, že se musím k trůnu přiženit.
Ty jsi byla jasný cíl.
Ale kdo by řekl, že mi to Elsa tak usnadní?
Samy jste se odepsaly
a ze mě bude hrdina, který se jen snažil pomoci.
Vše mi vychází.
Jakmile zabiju Elsu
a dám ti tenhle prsten,
budu král Hans z Arendelle.
Ty se Else nevyrovnáš. Tohle ti neprojde.
Už mi to prošlo.
Ne.
Elso.
Anno!
Olafe!
Ahoj, vřelé objetí!
Ale ne! Krb vyhasl.
Opatrně, Olafe.
Tak tohle je horko.
Líbí se mi.
Kde je Hans?
Co se stalo…
Nesahat!
Kde je Hans? Neměl tě políbit?
Já se v něm zmýlila.
On mě nemiluje.
Prosím, Olafe, tady nemůžeš zůstat. Roztaješ.
Neodejdu, dokud nepřijdem na jiný projev pravé lásky.
Vždyť ani nevím, co to láska je.
To neva.
Já jo.
Láska je,
když myslíš na druhého víc než na sebe.
Jako když tě Kristoff dovezl sem
za Hansem a pak tě navždy opustil.
Kristoff mě miluje?
Fíha.
Ty vážně nevíš o lásce vůbec nic, že ne?
Olafe, rozpouštíš se.
Někteří lidé za oběti stojí.
Ale možná to nemusí být hned.
Neboj, hned to zavřu.
Nějak se z toho spolu…
Počkat! Podívej!
To je Kristoff a Sven! A vrací se k nám!
To je ten projev pravé lásky.
Jede za tebou na smradlavém sobovi jako rytíř!
Musíme tě dostat ke Kristoffovi! Honem!
Zrozena z chladného zimního vzduchu,
v bouři rozkvetla,
obloha se zatáhla, zvedl se vítr,
její mysl potemněla, ledový vítr vál.
Princezna Anna je mrtvá.
Byla zavražděna královnou Elsou.
Ale stačili jsme si dát manželský slib, než mi zemřela v náručí.
To znamená, že teď tu kralujete vy.
Prosím, zachraňte nás před tím monstrem.
Předveďte královnu.
Obviňuji královnu Elsu Arendellskou z velezrady
a odsuzuji ji k smrti.
Cože? To ne!
Nic nemohlo zadržet
vichřici v její hlavě.
A bouře zuří dál
zlostný sníh vše zasypal.
Vítr strach roznáší
a bouře sílí!
Je čím dál větší mráz.
Běž dál, Anno. Nezastavuj, neodpočívej.
Někde tady je,
ve své hrudi cítím led,
v srdci svém, mě netrápí to však.
Musím se k tobě v té bouři nějak dostat,
protože jediné, co mě teď může zachránit,
-je láska tvá! -Anno!
-Lásko má! -Kde jsi?
Je čím dál větší mráz.
Nemohu utíkat, zastavit, dýchat,
-žít ani zemřít. -Elso, poslouchej.
Nemohu doufat, že to napravím,
-ač musím se o to pokusit. -Vzdej se, prosím.
Co skryješ, to necítíš,
-vrať se do klece své. -Nechcem zimu.
Vypustila jsem monstrum,
-neumím zkrotit monstrum. -Nic se ti nestane.
A severák kvílí
a všichni jsou lapeni ve vánici.
-Nepoddávej se ledu. -Anno…
Nepoddávej se chladu.
Jestli slyšíš můj hlas,
-vydrž, Anno! -Lásko má!
-Nemůžu! -Elso.
A bouře zuří dál
a příroda rve svět na kusy.
Vše bylo zničeno
srdcem ledovým!
-Kristoffe. -Anno.
-Monstrum! -Elso!
Je čím dál větší mráz.
Elso, před tímhle neutečeš!
Kde je má sestra?
-Kde je Anna? -Anna…
Vrátila se z hory slabá a zmrzlá.
-Zmrazila jsi jí srdce. -Cože?
To ne.
Snažil jsem se ji zachránit, ale bylo pozdě.
Pleť měla ledovou. Vlasy jí zbělaly.
Tvá sestra je mrtvá. Jen kvůli tobě!
Vítr polevil
a v žalu svém
se bouře utišila.
-Kristoffe? -Anno!
Elso!
Anno?
Anno, ne!
Toho jsem se obávala,
proto jsem se tě tak dlouho stranila.
Odpusť mi to.
Moc mě to mrzí.
Co jsem ti to jen udělala?
Anno.
Elso.
-Jsi v pořádku? -Já?
Anno, ty ses pro mě obětovala.
Mám tě ráda.
Projev pravé lásky, co rozehřál ledové srdce.
Láska zahřívá…
No ovšem.
Anno.
Jsi úžasná.
Můžu ti dát pusu?
Já si to s ním vyřídím.
Anno?
Vždyť ti zmrazila srdce.
Jediný, kdo tu má ledové srdce, jsi ty.
Jste všichni v pořádku?
Jsme, Vaše Veličenstvo.
Ujišťuji vás.
Tolik ti toho toužím říct.
Tak to řekni a začni hned dnes.
Je to jako sen, jenž se mi zdál neskutečný.
Elso…
Jsi volná.
Najednou,
najednou
předveď nám moc svou.
Najednou,
najednou
ta kouzelná jsi ty,
protože my jsme své,
křídla má hlas náš!
Na slunci rozkvétám.
Vroucnost v srdci já k nebi posílám.
Sbohem temnotě a strachu.
Naplníme svět světlem a láskou.
Konečně jsem obklopená rodinou.
Je pasé minulost,
když svítat začíná!
Když svítat začíná!
Najednou,
najednou
úsvit dává nám sílu svou.
Najednou,
najednou
strach a mráz pryč jsou.
My jsme sví, křídla má hlas náš!
Nechť láska rozkvétá!
Najednou,
najednou!
Podle scénáře J. Leeové k filmu
v režii Ch. Bucka a J. Leeové
Natočeno v Královském divadle Drury Lane v Londýně
v únoru 2024
Muzikál přeložila Tereza Beránková
České titulky Terkas
Ledové království přeložil Pavel Cmíral