PROGRAMMET INNEHOLDER ARKIVOPPTAK AV JAKT PÅ VILT.
Downloaded from YTS.BZ
VI ANBEFALER SEERDISKRESJON.
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Washington, D.C., Smithsonian Museum.
Den største elefanten noensinne står utstilt her.
Dette er dr. Steve Boyes.
Han har lett etter mystiske spøkelseselefanter
som kan være etterkommere av denne.
Dette er første gang jeg ser denne elefanten,
denne store elefanten her på Smithsonian.
Jeg har drømt om det tusen ganger. Jeg har med meg et bilde av elefanten.
I ti år har jeg jaktet på dens etterkommere
i den delen av Angola jeg har jobbet i og utforsket.
De kaller den Henry. Henry er et menneskenavn.
Og dette er interessant, for Nkangala, folket,
luchaziene i den delen av Angola, tror og snakker
om at elefanter forlater kroppene sine for å bli mennesker.
Og denne elefanten har forlatt kroppen hans. Det er ingenting der.
Det er bare et rammeverk.
Hodeskallen og støttenennene var for tunge for utstillingen.
Men vi får se den ekte skallen, den originale skallen og støttennene,
og møte Henry, denne store elefanten.
Den største elefanten noensinne og det største landdyret.
Det er utrolig å stå foran ham, den største elefanten noensinne.
Og her er Henrys støttenner.
Smithsonian lot oss ta dem ut og filme dem på lageret.
Det er milevis med hyller
med samlede eksemplarer som aldri har blitt sett av offentligheten.
Og her er Henrys skalle.
Etiketten fra 1955
som identifiserte jegeren, Josef Fénykövi, er fortsatt på.
304615 LOXODONTA AFRICANA ANGOLA: 48 KM
Kontinentet Afrika.
Henry ble drept i Angola, ikke langt fra høylandet
der Steve Boyes har lett etter spøkelseselefantene.
Det er et platå på over 1 220 moh.
Den østlige delen er nesten ubebodd.
Det kalles Afrikas vanntårn.
Lokalbefolkningen har et annet navn på det: Kilden til liv.
Hvert år forsyner dette vanntårnet ti ganger
gjennomsnittlig bruk av ferskvann i California.
Noen av Afrikas store elver har sine kilder der.
I nord, Kongo, som ender opp i Atlanterhavet,
i øst, Zambezi som renner til Indiahavet.
Alle bielvene som renner sørover utgjør de gigantiske våtmarkene
i Okavangodeltaet.
Der vannet renner ned fra vanntårnet,
er daler skåret inn i platået.
Her, i nesten ufremkommelige våtmarker,
samler vannet seg i innsjøer og elver.
Og nå, det som nesten er utenkelig for oss, det ubebodde høylandet,
skogen i det fjerne, der alt dette vannet kommer fra,
det er på størrelse med England.
Steve Boyes og teamet hans har oppdaget
nesten 200 arter der som er nye for vitenskapen.
Alt de har funnet er unikt for dette stedet.
Se på oss.
Vi ble med Steve Boyes til Namibia,
rundt 1 609 km sør for det angolanske høylandet.
Her har han vært i kontakt med noen buskmenn-sporere i årevis,
de beste gjenværende i verden.
Denne stammen er det mest marginaliserte samfunnet i Namibia,
selv om regjeringen jobber for å forbedre dette.
Uttrykkene "San" og "buskmenn" begynte
som nedsettende merkelapper i kolonitiden, men er nå mye brukt.
Steve håper at disse menneskene
vil oppfylle drømmen hans: Å finne spøkelseselefantene.
Er dette oppdraget nesten å jakte på den hvite hvalen?
Det ukjente, det mystiske?
Dette er litt som Moby Dick,
der jeg ikke engang vet om elefantene finnes slik jeg forestiller meg dem.
Kan det hende at det bare er fantasi,
at du jakter spøkelser som ikke eksisterer?
Jeg jakter spøkelser som ikke eksisterer nå.
Jeg har tilbrakt livet...
...i en drøm jeg aldri hadde.
Det er som opplevelsen av innsjøen Cuanavale for første gang.
Du står der og føler at du har vært der før, men du har aldri det.
Du føler at du har drømt det, men har aldri det.
Det føles som å drømme. Og drømmer kan bli virkelighet.
Jeg tror vi vil finne en elefant, kanskje ikke så høy som en bygning,
like stor som Henry i Smithsonian, men vi finner en elefantokse.
Spiller det noen rolle om de er en drøm eller eksisterer i virkeligheten?
Det spiller ingen rolle. Det er nesten bedre om de er en drøm.
Da vil de alltid eksistere, for de kan alltid være der.
Og jeg kan lete etter dem resten av livet.
Og kanskje man en dag finner dem.
Men det er alt.
Kanskje det er fremtiden til alle dyr, alt dyreliv,
å bare eksistere i drømmer, å være et minne.
Dette er Xui, en av våre mester-sporere blant buskmennene.
Hans Ju/'hoansi-språk består av mange klikk og smell,
langt fra vårt fonetiske system,
men språket hans er komplekst og rikt på uttrykk.
Ju'hoansi oversettes til "ekte mennesker".
Jeg lurte på hvem vi var, da?
Jeg har fortsatt mye hår på brystet, på kroppen. Er jeg et halvt dyr?
Da vi så dere komme, pleide vi å si:
"Der kommer hårene." Vi kaller dere "hårene".
Men dere er også mennesker.
Og dere er også "de hvite".
Vi kaller dere også "de hvite".
Etterligning er en viktig del av San-kulturen.
Xui var stolt av å demonstrere for oss hvordan en kudu endelig
bukket under for den forgiftede pilen hans.
Disse buskmennene i Kalahariørkenen
i Nord-Namibia er den eldste,
den opprinnelige kulturen siden menneskets begynnelse.
De går inn i en transe.
Slik kan elefantenes ånd gå inn i dem.
Dansen varer hele natten.
Dette er Kobus, som blir med til Angola som sporer.
Vi så ham besvime under elefantdansen i går kveld.
Jeg spurte om elefantånden hadde kommet inn i ham.
"Ja. Jeg gikk inn i transe. Jeg følte at noe tok bolig i kroppen min.
Det kan ha vært en elefants ånd,
men jeg kan ikke beskrive det nøyaktig.
Jeg lærer fortsatt å bli en helbreder."
Xui Dawid er den tredje mesteren som blir med på ekspedisjonen til Angola
for å finne spøkelseselefantene. Han er den eneste som snakker engelsk.
- I Angola så jeg gnissemerker i treet. - Ja.
Kan du se at elefanten har gjort det på grunn av høyden?
Så hvis du klør kroppen mot treet...
- Ja. - Sånn.
Hva klør mest? Skulderen eller ryggen?
Skulderen.
- Ja. - Ok.
Ja, og hodet her og ansiktet. Du gjør det, han gjør det sånn.
- Mot et tre. - Mot treet. Ja.
Dette er Kerllen Costa.
Han er fra Angola, og han har jobbet
med luchazene i det angolske høylandet i over et tiår.
Dette er Gary Trower. Han har jobbet med disse lokalsamfunnene,
disse San-samfunnene i dette området i et tiår.
Og det er lang vei til høylandet i Angola. En uke med bil.
Over 1 609 kilometer.
Og sporerne er selvfølgelig nervøse for det.
Gary blir med dem på reisen opp, og Kerllen er der for å ta imot dem.
Så det er viktig at vi tilbringer tid med sporerne og familiene deres.
Vi var nysgjerrige på giften Xui bruker under jakt.
Han tok oss med inn i bushen med Ricardo, oversetteren vår og Gary.
Xui leter etter en busk som er tom for løvverk.
Dette er et tegn for ham på at en liten bille,
på størrelse med marihønen, har lagt egg.
De klekkede larvene spiser alle bladene,
og slipper seg så ned på bakken,
der graver de seg dypt ned i sanden.
Her danner de kokonger.
Det er disse kokongene Xui er ute etter.
Larvene på innsiden er så utrolig giftige
at en håndfull kan drepe en elefant.
Under ingen omstendighet må Xui ha et kutt eller rift på hånden,
ellers vil han sakte, innen en dag, være steindød.
Vi har en liten morter her som brukes til å male dem opp.
Når du har blandet giften og den er klar,
lager du en liten stekespade av tre,
så gnir du det utover. Du kan se denne brune fargen.
Hele veien herfra til dit er der giften påføres.
Du påfører aldri giften på tuppen,
hvis du ved et uhell klør eller kutter deg.
Derfor er kun på denne delen.
Xui døde en gang nesten av giften da han prøvde
å stoppe en krangel mellom storebroren og en annen ung mann.
Han kastet seg i midten og ble stukket med en forgiftet pil.
Det er en utbredt idealisering om at disse buskmennene,
som rene naturens barn, lever i harmoni.
Men som alle andre steder er det sjalusi, vold og til og med drap.
Så snart han fikk giften i seg, hva gjorde han for å redde livet sitt?
De skar dypt i skulderen hans
og mange flere kutt hele veien ned armen hans for å blø ut giften.
Hele armen hans visnet bort, og det tok årevis
å få styrken på samme nivå som hans andre arm.
Det er ekstremt giftig. Har du kutt i hånden, jeg kan skrive under på det.
Da jeg var på laben og prøvde å sette
beskyttelseshetten tilbake på nålen etter uttaket,
gikk den rett gjennom hansken og stakk meg to ganger.
Jegerne sa at det straks ville svi,
og jeg kjente det svi helt sinnssykt. Det sved veldig.
Du kuttet ikke av deg hånden eller fingeren.
Ja, så heldigvis, i laben, var det en kran der.
Jeg tok av hansken og holdt fingeren under kranen,
og jeg sørget for at det ikke kom i blodet.
Og jeg gjorde dette gjentatte ganger
og lot det blø i vasken, skylte det om og om igjen.
For når det kommer i blodet,
går det opp armen.
Og den eneste måten å redde seg selv på er å skjære seg selv helt opp,
så den kan blø så mye som mulig før den når hjertet ditt.
Hva slags gift er det? Er det nervegift? Eller hva er det?
Det fungerer faktisk på flere måter.
Larvene har en hemolytisk gift,
som betyr at de bryter ned røde blodceller.
Det som skjer er at du kan se det i urinen til dyret.
Urinen blir svart fordi det er alle de ødelagte røde blodcellene
som nå skylles ut av kroppen.
Og den inneholder faktisk saponiner,
som, når giften når lungene dine,
begynner å skumme og lager bobler.
Og det hindrer dyret i å puste, fordi hele luftrøret
og nesen og neseborene, jeg mener munnen, fylles med bobler.
Siden pilene hans er forgiftet, er buen til Xui liten.
Han er en av verdens beste sporere.
Han kan lese spor i sanden som vi ville lest en avis.
Men han leser med alle sansene sine.
Han hører en alarmert fugl, som kan bety at en leopard er i nærheten.
Han lukter i luften etter elefanter.
Han merker at bakken vibrerer fra hovene til de flyktende antilopene.
Xui er veldig flink til å imitere en liten antilope i nød
for å tiltrekke seg moren.
Faren er at han kan tiltrekke en leopard også.
Ja, du må bevege deg veldig forsiktig. Før du lager den lyden.
Kerllen Costa er angolansk. Han drømte om å bli profffotballspiller,
men så ble han antropolog.
Jeg er født og oppvokst i Angola.
Størstedelen av barndommen min var under den angolanske borgerkrigen.
Siden faren min var helikopterpilot i hæren, tilbrakte jeg mange timer
ved siden av ham i helikopteret hans, ikke bare under krigen,
men da han prøvde å rømme og sørge for at familien var trygg.
Og på disse reisene var jeg vitne til og hørte på mange historier.
Mange grusomheter som ingen mennesker burde se eller høre.
Og det representerte borgerkrigen i Angola på det verste,
der helikoptre skjøt ned elefanter på avstand,
der båter med soldater angrep flodhester på elven,
der soldater som løp midt i skogen, skjøt ned hvert dyr de så.
Dette representerer skillet mellom biologisk mangfold og mennesker,
for det er ikke bare mennesker som ble påvirket.
Det er et av landene som er mest påvirket av landminer.
Dyr ble også påvirket, for de ble drept av landminer.
De var ment for stridsvogner, lastebiler og sånt,
men de ble ødelagt av landminene.
Og derfor er disse angolanske flyktningene,
mennesker og dyr, spredt over hele kontinentet.
Og dette ser ut til å være en global trend, ikke bare i Angola,
hvor du ser mennesker kjempe mot skapelsen.
Og dette ble også sett i USA, for eksempel, sent på 1800-tallet,
hvor togene kjørte sakte gjennom hjertet av USA,
og folk inni skjøt på bøfler og alt de kunne se.
Ikke for å spise dem, men bare for å skyte.
Som om mennesket vil ødelegge det han er en del av,
hva han er en del av, selve essensen, som er liv, som er biologisk mangfold
Dette er også representert av Fénykövi-elefanten,
som ble skutt av Fénykövi. Det er, til den dag i dag,
den største registrerte elefanten i verden.
Dette er en angolansk borger, en angolansk elefant.
Han ble skutt på grunn av sin majestetiske status, sin storhet.
Og det ser ut til at denne storheten ikke bare fikk denne elefanten,
men alle andre levende vesener
til å bli ødelagt av mennesker.
Dette materialet er fra den italienske filmen "Africa Addio" fra 1966.
På den tiden var storviltjakt fortsatt på moten.
I dag har vår respekt for naturen endret seg.
Selv et stort fallent tre har sine lokale voktere.
Vi har tillatelse fra vokterne
til å besøke denne utrolige baobaben, 1 000 år gammel.
Bakken tråkket på av elefantene som beveger seg her
på jakt etter deler av baobaben å spise, som her borte.
Du kan se sporene fra flere dager siden.
Du kan se her... Det er oksen.
Det er omtrent 50 centimeter bredt.
Og hvis du tar den lengste diameteren og ganger den med syv,
får du skulderhøyden hans.
Han er 2,7 meter høy,
en veldig stor okse i utkanten av avlsflokken som spiser her.
Ikke en del av dem, her for å besøke dem.
Men Fénykövi-elefanten i Smithsonian,
det største levende landdyret som er registrert,
hadde et så stort fotavtrykk.
Du kan se det sammenlignet med dette.
Dette er forbeinet som bærer mesteparten av hodet og støttennene.
Det første fotavtrykket som Fénykövi fant,
Josef Fénykövi, var omtrent 50 centimeter til.
Så den foten var så stor.
Han trodde dette var noe nytt.
en mammut, en mastodon.
En elefant som Afrika eller verden aldri har sett før.
Dette fant han på sin første ekspedisjon i 1955.
De fant to okser sammen under et tre.
De skjøt den største med 17 kaliber.
Fénykövi, som han ble kalt, Henry.
De forfulgte ham i 15 km i en jeep med sporingsenheter til han kollapset.
Da de flådde ham,
fant de ut at han hadde en flintlåspatron
i låret, i forlåret.
Disse ble vanligvis gitt på 1700- og 1800-tallet til stammeledere,
til konger, for dere støtte til elfenben-
og slavehandelen i den delen av Afrika, portugisisk.
Så denne elefanten på denne størrelsen må ha vært over 100 år gammel.
En elefant ingen hadde forestilt seg kunne eksistere, en elefant
som vi ikke forstår i dag, der den står i museet.
En elefant som kan være en ny underart.
Når vi snakker med luchazene i dag, har de fortalt oss om elefantene,
de de har sett... De møter skogselefanter med røde øyne.
Så vi vet virkelig ikke.
Og jeg skal få hjelp, den samme hjelpen som Fénykövi hadde,
av khoisan-buskmenn-mestersporere,
Kerllen og luchaze-folket, å finne Fénykövi, finne Henry,
finne Henrys etterkommere.
Ta vevsprøver som kan sammenlignes med det vi har på Smithsonian,
for i Smithsonian
veide bare huden to tonn da den kom dit.
De brukte fem tonn materiale til å bygge opp elefanten,
men hodeskallen var 1,5 ganger større
enn noen hodeskalle registrert på noe museum.
Og støttennene var for tunge
til å monteres på utstillingen, så de er på lager.
Vi kan ta DNA fra dem for å sammenligne med det vi finner i dag.
Det interessante er hvordan media rapporterte om jakten på den tiden.
Her til venstre poserer Fénykövi foran trofeet sitt.
Det var "Sports Illustrated" som feiret skytteren
som hadde satt ny verdensrekord. Fénykövi tok omhyggelige mål.
Her er skissen med alle de detaljerte dimensjonene.
Øverst til høyre inkluderer han en edsvoren uttalelse
om hvor korrekte dataene hans er.
Fokuset er på beviset på den nye rekorden,
som aldri har blitt overgått den dag i dag.
Spøkelseselefanter er de siste store kjempene
som lever i disse høye skogene.
Vi finner ikke elefanter over 1 200 meter. De er der i himmelen.
Jeg mener... Terra do fim do mundo,
Lisima lya Mwono, Livets kilde, det er dette stedet.
Det er Kalahari, men hevet opp i himmelen som et tempel.
Under er det, jeg vet ikke hva de kaller det...
Et kimberlite-superklyster.
Det er diamanter, sjeldne mineraler og gull som kommer opp mot himmelen.
Det er et gravitasjonsanomali. Tyngdekraften er for høy der.
Alt kommer opp for fort.
Ørkenen har hevet seg til himmels og dannet tåkesoner.
Så hver morgen er det tåkete over innsjøene som ikke skal være der.
Det er et sted for tapte ting, som oss.
Det er fylt med ekte magi, hva enn det er.
Jeg har vært et sted der en hel elv forsvinner i bakken.
Eller så vet jeg ikke hvor den ble av. En fossende elv inn i en mørk kanal.
Jeg har hørt folk si at å finne elefantene betyr å finne oss selv.
Men lærer vi virkelig noe av dem?
Jeg lærer ingenting av en spøkelseselefant.
Kanskje det er bedre at det forblir en drøm.
Men vi jakter på drømmer, som mennesker.
Vi deler drømmer med hverandre.
Og kanskje hvis dette forble som en drøm resten av livet,
og jeg drar hver september til kildene de visstnok drar til,
og sitter der stille, som Vundumtiki, kanskje det er bedre.
Fortell oss hvor gammelt San-folket er.
Som forsker er det et prinsipp om størst genetisk mangfold.
Og det gir Kalahari San, buskmennene, den største dybden i tid,
så de er de første menneskene.
Vi er alle etterkommere av en liten bestand
av San-folket i Kalahari
som overlevde istiden, gjemte strutseegg i ørkenen,
jaktet med gift og gikk ut derfra.
Noen dro nordover, noen sørover til kysten.
Følger du genetikken, gikk de langs kysten helt til Australia,
for de neste genetiske markørene er urfolket i Australia.
Så raskt dro de videre, og så til resten av verden.
Med andre ord er vi direkte etterkommere av dem.
De er våre direkte forfedre.
Ja.
Å tenke på dem som annerledes er bisart, om folk gjør det.
De er vår oppvåkning, menneskesjelens oppvåkning.
Dansingen, ritualet, kulturen, kunnskapen,
ild og stein, bue og pil, medisin og gift.
Teknologien begynte å utvikle seg her. Dette er oss.
Ju/'hoansi-samfunnet er fullstendig egalitært.
Xui har felt en kudu, men han, forsørgeren, skryter ikke av det.
Han snakker heller ned seg selv og bagatelliserer fangsten sin.
Kvinnene later som de ignorerer ham.
Gutten her, Xuis sønn, vil distribuere kjøttet.
Livet her er på mange måter forankret i fortiden,
selv om San-buskmennene bruker mobiler uten problemer.
Men jeg kjenner meg igjen.
Å ha en god prat med sønnen din på slutten av dagen...
...å stå opp om morgenen uten bestemte planer eller plikter.
Det virker ikke som de bekymrer seg for tiden.
Denne eldre i Nhoma-landsbyen
bruker mye av dagen på å fikse musikkinstrumentet sitt.
Jeg vet jeg ikke burde romantisere dette,
men jeg føler, omringet av høner, at det ikke blir bedre enn dette.
- Hei. - Hvordan går det?
Våre tre namibiske sporere er spredt ut i forskjellige landsbyer.
For vitenskapelig støtte ankommer en besøkende Xuis landsby.
Dette er Jordana Meyer, spesialist på DNA-mangfold.
Hun har kommet hit for å trene teamet med sporere.
Vi vil få de ytre cellene,
det ytre DNA-et som er igjen fra elefanten.
Og vi tar en test, som du kanskje husker fra covid, med denne.
Jeg skal vise deg i felten når vi finner elefantavføring.
Men vi tar en prøve utenpå. Så legger vi den i denne lille ampullen.
Og igjen, samme væske som bevarer DNA-et.
Da vet vi om elefanten kan være fra Angola.
Ja.
Vi tester kanskje pilene.
Og det dette gjør, er å ta en liten bit vev fra elefanten.
Forhåpentligvis. Og så tar vi den lille biten,
og legger den hit for bevaring.
- Denne innretningen virker lovende. - Midt i blinken.
Men senere, i det angolske høylandet, vil den vise seg å være ubrukelig.
Teamet drar nå ut
for å finne en avføringsprøve fra den lokale elefantbestanden.
Vi samler to ting. Den ene er fra innsiden.
Og vi tar den innvendig, for den er ikke forurenset.
Som vi gjorde i går, skal jeg få én person til å holde denne for meg.
Ta av lokket. Hold den. Jeg skal bryte den inn og sette den på igjen.
Dette kalles DNA Shield. Det er et konserveringsmiddel for DNA,
så når det er der inne, er det veldig stabilt. Ok?
Til det ser sånn ut, ok? Kan alle se?
Ganske skittent. Mye bæsj på. Greit, da åpner vi.
Og veldig forsiktig, det er et knekkpunkt her.
Og det bryter av selv, ok?
Sånn ser appen ut.
Og så kan vi gå gjennom å ta opp all informasjonen her.
- Ja takk. - Se hvordan det går.
- Du har gjort det alt. Greit. - Ja.
Hvorfor gjør vi dette?
Vi så etter spøkelseselefantene og mislyktes.
Helikoptre, kamerafeller, hundrevis av dem.
Akustiske sensorer som lytter etter dem. Fortsatt aldri sett en.
Vi har 62 bilder nå. Det tok oss syv år å få det første bildet.
Vi søker hjelp fra Ju/'hoansi-sporerne,
Xui, Xui Dawid, Kobus, tre av de siste beste sporerne i live,
de siste som kan identifisere en elefant på fotavtrykkene,
som kan lese landskapet og sanden i Angola.
Sanden i høylandet er Kalaharisand, akkurat som denne.
De kan lese den som en avis.
Og det er med dem, i løpet av de neste seks ukene,
to månedene, at vi vil se en spøkelseselefant, en svær elefant,
og de legendariske elefantene luchazene snakker om
i de fjerneste dalene i Livets kilde.
Med disse Ju/'hoansi-mestersporerne. Det er det vi gjør her.
Jeg skal til Angola, og alle sier det er bra. Og alle er glade.
Kona mi sier ikke farvel når jeg drar til Angola.
Bare "jobb godt, så sees vi når du kommer tilbake".
I Nhoma, landsbyen Kobus,
blir angolske sporere fra Luchaze- stammen med på ekspedisjonen.
De vil spille en viktig rolle fra nå av som guider i hjemlandet sitt,
i høylandet der spøkelseselefantene gjemmer seg.
Vi er med angolanerne. Da er vi trygge.
Ja.
Vi skal til Angola i dag, så vi skal si farvel.
Landsbysjefen, til venstre for Kobus,
gir Kobus tillatelse til å dra.
For Xui og San-jegerne er dette nå helt ukjent terreng.
De angolske jegernes tilstedeværelse letter usikkerheten
for Kobus og Xui Dawid på vei inn i terrenget.
Grensen til Angola markerer den ytre grensen av deres verden.
Ekspedisjonen går inn i et område
som var en slagmark under den angolske borgerkrigen
som pågikk i 27 år.
I byen Kuito møter Steve Boyes en konvoi fra Lisima,
en frivillig organisasjon han etablerte
for langvarig bevaring i Angola.
Her vokser konvoien til ni kjøretøy,
to støttebiler med panser for landminer og tolv motorsykler,
alt for logistisk støtte til sporingsleiren de skal etablere.
Konvoien er på vei til byen Cangamba
for å ha audiens med kongen av Nkangala.
Kongens ånd møter dem.
Jeg ber om tillatelse til å nærme meg kongen
for å gi ham to gaver.
Jeg vil vise deg to bilder, ett av en elefant
som er i Washington, D.C., hovedstaden i USA,
og skallen til elefanten til høyre som holdes der.
Vi tror at det siste gjemmestedet
til etterkommerne av denne elefanten er i dette området.
Og vi så stiene etter okseelefanter, en veldig stor en.
Og det er grunnen til at vi er her, for å forstå dette dyret.
Vi vil be om deres hjelp til å lage en mye større pil,
en mye større bue, for å være langt unna elefantene.
Og jeg kan bringe denne til deg nå så du kan se at det ikke er en pilspiss.
Det er bare noe som går så langt inn i huden og faller ut.
Sett den foran ham. Han plukker den opp og tar en titt.
Ok.
Det er en spesiell kniv arvet av luchazene,
med geometri som de har skapt.
Dette er det samme som amuletten han har i hånden.
Den er til beskyttelse, ikke fysisk beskyttelse, men åndelig beskyttelse.
Og han spør om du kan, i den verdenen du reiser i,
se om det er mulig
å finne noe sånt, men kanskje dobbelt så stort.
Og han vil ta det som et symbol på din respekt.
Det er sju tøffe dager med kjøring fra Namibia til høylandet i Angola.
Det finnes ingen veier, ingen broer i landskapet.
Vi må huske at det er størrelse som England.
Firehjulstrekkerne må etterlates.
Det er rundt 161 km på motorsykler med flere elvekryssinger i vente.
Lokalbefolkningen har møtt krokodiller ved denne elven.
Steve er bekymret,
men han har blitt forsikret om at de bare kommer etter mørkets frembrudd.
Vi følger sporene til Luchaze-stammemedlemmer
som tilbringer tørketiden her på jakt etter antiloper for kjøtt og skinn.
En baseleir er satt opp.
Våre namibiske sporere har slått seg godt til blant Luchaze-stammen.
Å, jøss.
Motorsyklene må bli igjen
for å ikke forstyrre elefantene.
De neste 48 kilometerne må gås til fots.
Det er de første umiskjennelige tegnene på at elefanter er her.
Ja.
Sporene i sanden er ferske.
Xui har sett sporene til en elefant.
Han finner et tre med nylige merker.
Elefanten har stukket i barken med støttannen
og gned siden mot den.
Elias Ngunga, Luchaze-sporeren, har funnet fersk avføring.
Få tatt prøven fra over hele. Der den kom ut fra endetarmen.
Og se på det. Men vi tar ham igjen.
Det er stor sjanse for å få en hel DNA-sekvens fra slimet på den.
Hovedsakelig tre, bare tre.
Steve samler også en prøve av avføringens innhold,
hovedsakelig røtter og bark.
Dette vil gi innsikt i spøkelseselefantenes habitat.
Steve, forskeren, må være rask.
Han må dele skatten sin med gjødselbiller,
som dukker opp nesten umiddelbart.
Billen må til gjengjeld konkurrere med fluer.
Skarabeere var hellige for oldtidens egyptere.
Den hadde oppgaven med å rulle solen over himmelen.
Leiren nærmest spøkelseselefantene brukes av Luchaze-jegere,
som lager bål og tørker kjøtt fra antiloper overalt.
Pilspissen for å ta en hudprøve
fra en spøkelseselefant gjøres klar.
Dette er António Luhoke,
Luchaze-jegeren som har fulgt Steve på mange tidligere ekspedisjoner.
Neste dag ble det funnet spor etter en veldig stor elefant.
Denne her. Her, prøv den.
- Det er det høyeste punktet. - Ja.
Jøss. Det er et stort gnissemerke. Er det skulderhøyden?
Så det er tre meter.
Det er som en stor elefant i Okavango, som den vi så.
Er det skulderhøyden eller her?
- Under? Kanskje 30 cm til. - Ja.
Er det en hann eller en hunn?
Det må være en hann, en okse.
De tror det er en flokk på 16 elefanter.
Og det er flere store hanner foran.
En foran og tre eller fire på sidene som beskytter dem.
Og det er en eller to som allerede har brukket støttennene.
Og han tror dette er en av de fire som er på siden,
som baner vei for flokken.
De snakket om at her borte er den høyden. Og skulderen.
- Skulderen. - Der.
Ja.
Og han gjorde sånn.
Det er tre meter. Større enn i Botswana.
Hva er vanlig i Botswana?
Tre meter. De blir ikke større.
Og det er en elefant på åtte tonn, syv tonn.
Fénykövi veide 13 tonn. Så du snakker om en... Ja.
- Ni til ti? - Ja, en elefant på ni til ti tonn.
Xui og Xui Dawid oppdager noe annet som ingen andre så.
Elefanthåret blir en del av de tekniske bevisene.
Xui forklarer her hvordan elefanten bevegde seg inn i det våte torvlandet.
Han hørte oss åpenbart komme.
Siden det store regnet, etter det lille regnet,
gikk han gjennom her, og løp gjennom her.
Ser du fotavtrykket? Den løp rett til der Tony er, ikke langs kanalen.
Vi har to kameraer, så jeg tror det første skal dit.
Ok.
Her eller her.
Selv om innretningen er sofistikert,
fanget den aldri noen av spøkelseselefantene.
Til slutt vil alt avhenge av håndholdte mobiler.
Blant nattens følgesvenner er denne edderkoppen.
Den er giftig, og de unge som yrer
på ryggen er like giftige.
Edderkoppen var rar nok, men neste morgen
trodde jeg at jeg fortsatt drømte om demoner.
Nei, i begynnelsen var vi seks dager bak ham.
Én dag bak avlsflokken.
I går var vi rett bak avlsflokken og jaget dem.
De lukter oss med vinden. Teamet har gått rundt.
Nå er de... nok med dem.
Og vi ligger én, to, tre timer bak denne karen. Vi tar ham igjen.
Men så slo uventet flaks til.
Hver morgen dro separate lag ut. Her, Elias og Antonio.
Kameraet filmet at de forlot leiren og ble med Steve og Kerllen.
Jeg tror den var i lommen hans.
Plutselig ser Elias og Antonio den største av alle spøkelseselefanter,
den vage grå formen mellom bladene.
Antonio har bare tid til å starte mobilkameraet.
Så prøver han å finne en bedre posisjon.
Og nå, bare i sekunder, får vi et glimt.
Så forsvinner elefantoksen.
- Tok de et bilde? - De tok et bilde.
Kan jeg få se bildet?
Var det den?
Var det verdt ti års leting og den krevende ekspedisjonen?
Var dette beviset? Var dette sannheten?
På en måte, ja, men det er bare sannheten på papiret.
Ja, spøkelseselefantene eksisterer.
Vi har tekniske bevis,
for en av dem ble fanget på en ellers skuffende video.
Denne?
Det var den største elefantoksen.
Skulderhøyden indikerer at dette er den største elefanten i Afrika,
og dermed det største landpattedyret på planeten.
To dagers hvile.
Og så har Steve flaks.
Bare sier til Gary og Xui at vi hørte en elefant over denne ryggen her.
Skal bare se om vi kan se sporene.
Etter mindre enn to timer får San-sporerne et glimt av en elefant.
Vårt profesjonelle kamera ble holdt litt bak,
og det vi ser ble filmet av Steve på mobilen hans.
Xui skyter forsiktig pilen.
De henter tuppen av pilen som skulle ta DNA-prøven.
Jeg så den ikke ordentlig.
Tror den spratt av elefanten eller bommet.
Men da den traff bakken, tok den inn litt sand.
Men elefanten er her.
- Den traff baken, sa du? - Ja.
Hvordan går det med elefanten nå?
Den fikk elefanten til å flykte,
så hele ideen med pilen ble gitt opp for godt.
Hvordan det ser ut.
Men Steve fikk belønningen sin. Han fikk et godt skudd.
Dette er...
Steve.
Xui, fortsatt oppspilt, forklarer hvordan han viste Steve elefanten.
Etter at den første spenningen hadde gitt seg,
ble Steve igjen konfrontert med et spørsmål:
Om det hadde vært bedre å aldri ha møtt spøkelseselefantene?
Var de ikke bedre som en regnbue, som en luftspeiling på himmelen?
Og likevel møtte han en av dem på ordentlig.
Denne virkeligheten var ubestridelig. Steve måtte leve med suksessen sin.
Dette er den, alene. I vanntårnet, her.
Og en annen virkelighet slo inn, regnet.
Ekspedisjonen måtte tilbake før torvmarkene
og elvene ble ufremkommelige.
Livets kilde, hva?
Nå var tiden inne for å komme tilbake og sikre bevisene,
de biologiske prøvene fra spøkelseselefantene.
Smithsonian hadde gitt tillatelse til å hente ut
en DNA-prøve fra Henry for å sammenligne den med Steves prøve.
Hvor skal vi ta prøven fra?
Jeg tror vi sikter mot her et sted, eller der støttennene kom fra.
Og jeg skal ta prøvene, men teamet må hjelpe.
Melissa Hawkins fikk denne oppgaven.
Takk for at du gjør dette.
Ok, flott.
Mary Faith Flores vil hjelpe henne gjennom de neste stegene.
Ved roten av en av jekslene
fant hun vev som selv etter 70 år
var ferskt nok til å være lovende.
De neste prosedyrene må utføres
i et helt sterilt miljø.
Dette er Henrys vevsprøver.
Melissa og Mary tar ut DNA-et her.
Og nå leverer Steve slim- og avføringsprøver fra spøkelseselefanten
til Katherine Solari ved Stanford universitet.
I bakgrunnen er Dmitri Petrov,
mesterhjernen bak Stanfords genom-programmer.
Disse prøvene er tatt fra elefanten for bare noen uker siden.
Fire av dem, fem av dem er fra den faktiske spøkelseselefantoksen.
Så jeg skal gi dem fra meg.
Men du skjønner... Dette er en av dem fra selve oksen.
Perfekt. Vi skal bare riste den for å åpne opp alle cellene
og frigi alt DNA-et, så vi kan se alt som er der inne,
hva de spiser, i tillegg til DNA-prøvene fra elefanten.
Sekvenseringsmaskinen.
Og den er veldig toppmoderne, verdt godt over en million dollar.
Hit skal elefantprøvene våre?
Ja, nettopp. Det er her de ender opp.
De går gjennom flere trinn fra det vi så tidligere for å ende opp her,
men det er her de ender opp og hvor dataene blir generert.
Og denne maskinen lager seks milliarder sekvenslesinger.
Seks milliarder? Så 6 000 millioner DNA-sekvenser.
- Mye data. - Ja?
Jeg har satt den opp her. Hver linje er en lesing. Denne er 150...
- Det er mange bokstaver. - ...bokstaver lang. Og så...
Så du snakker om seks milliarder av disse linjene?
- Seks milliarder. - Fra maskinen?
- Ja. - Fra elefantprøvene.
- Nettopp. - Er dette mitokondrielt?
Alt dette er DNA.
Er det bare alt som er der inne? Og hva gjør du med dataene?
Så dette er et eksempel på de dataene, litt mer bearbeidet.
- Her er alt justert og kartlagt. - Ok.
Og her kan du se at dette er én elefant. Dette er en elefant til.
Å finne anomaliene, her markert i gult, ville vært umulig for mennesker.
Fra milliarder av linjer
identifiserer et dataprogram forskjellene mellom to eksemplarer.
Elefanten her nede mot elefanten her oppe.
Dette er Universitetet i California, Riverside.
Det siste steget i Steves forskning vil gjøres her for å sammenligne DNA
fra spøkelselefanten med Henry og andre linjer.
Steve, hei.
Dette fører ham til Ellie Armstrong.
- Hyggelig. - Hyggelig.
- Jeg tok med noe til deg. - Tusen takk.
- Fordi jeg visste at du kom. - Du visste at vi dro til Smithsonian.
Absolutt.
Og vi gravde rundt rett under tennene, tok ut litt vev.
Og målet er å sammenligne det med de ferske prøvene jeg tok fra Angola.
Det vi kan gjøre med disse er å kunne spore elefantenes historie.
Så med det historiske eksemplaret er det ting vi vet,
hvor det ble hentet, men noen ting vet vi ikke.
Spesielt i forhold til elefantene du tok prøver fra i Angola.
Vi kan finne ut hvilken bestand denne elefanten var fra,
om den var i slekt med skogselefanter eller andre arter,
eller hvor annerledes den er enn elefantene vi ser nå.
Jeg har sett tusenvis av elefanter, men aldri så store og høye.
De har små føtter sammenlignet med størrelsen. De lever i stor høyde.
Hvis du tar en savanneelefant eller en skogselefant
fra Okavangodeltaet, ville den ikke overlevd der oppe.
Er det sprøtt å tenke på at det er... Ikke en underart eller...
- Jo. - ...noe helt annet?
Vi kan spore det med det genetiske DNA-et.
Så vi kan forstå om dette er en slags avstamning
fra noen av disse historiske avstamningene,
som den på Smithsonian,
eller om dette er noe helt nytt som aldri har blitt testet før.
Det er flott med genetiske sekvenser. Noen ganger får vi arter
som vi ikke kan se forskjell på,
men når vi ser i genomene, ser vi forskjellene.
Når vi sekvenserer et genom, sekvenserer vi tre milliarder baser.
Og vi må putte det i superdatamaskiner og så behandle dataene.
Vanligvis tar dette rundt seks måneder til et år.
Og det er fordi vi må få inn alle de genetiske dataene
som allerede er sekvensert,
så vi kan kontekstualisere dataene du tok med tilbake og skaffet til oss.
Første gang tar det lang tid.
Men andre og tredje gang begynner det å gå veldig fort.
Funnene hennes vil bli publisert i vitenskapelige tidsskrifter.
Jeg ble forundret over rekken av døde fugler til forskning.
De lignet egyptiske mumier i evig søvn.
Men hvordan kan vi holde det minkende artsmangfoldet i live?
Kan spøkelseselefantene holdes i live lenge inn i fremtiden?
Å overleve under vakthold fra væpnede skogvoktere
har bare saktnet den dramatiske nedgangen i antall.
På vei tilbake fra ekspedisjonen
hadde Steve en annen fascinerende audiens med en lokal konge.
Hans dype tradisjoner kan være nøkkelen til beskyttelse
og overlevelse for spøkelselefantene. Alt er formalisert.
Først gir han tillatelse til å høre rapporten om ekspedisjonen.
En av kongens egne jegere,
som var en del av ekspedisjonen, forteller om hendelsene dag for dag.
Og nå snakker kongen.
Han minner oss om elefantene ved å fortelle folkets opprinnelsesmyte.
Kerllen oversetter hvorfor elefanter tilhører stammen.
Da jegerne dro på jakt,
var det en liten elefant bakerst i flokken.
Den lille elefanten kom til Kwango-elven.
Og da den kom til elven,
begynte den å ta av seg elefanthuden.
Og da han tok av skinnet, kunne jegeren se at det var en kvinne.
Og han hjalp henne å ta av alt elefantskinnet.
Og med kvinnen
kom han løpende helt hit, til Nkangalas kongerike.
Han tok den kvinnen som kone. De reproduserte med den kvinnen.
Og det er derfor han forteller deg at elefantene er en del av folket.
Så det er derfor du ser at når du ber kongen om tillatelse,
før vi dro, fordi vi ba om tillatelse, knelte han.
Og han gjorde ritualet for å knytte seg til forfedrene, ba om tillatelse.
Og de lot deg se elefanten. Derfor klarte du å se elefantene.
De elefantene får du ikke se om du ikke ber kongen om tillatelse,
og kongen ber om tillatelse fra sine forfedre. Ok?
Er det håp i den vedvarende kraften i afrikanske myte
om at mennesker og elefanter hører sammen?
Vil landskapet skjule spøkelseselefantene i lang, lang tid?
Sannsynligvis ikke.
Men tradisjonens kraft vil ikke svinne hen så lett.
Og det som er slående er at både Steve
og stammens eldre mener
at hvis elefantene forsvinner, vil dette varsle om
vår forsvinning også.
Livet ville gå videre, men uten oss.
DNA-et tyder på at Henrys far var en spøkelseselefant.
Men Smithsonian-teamet må ta flere prøver fra skallen.
Henrys mor kan være ulik noen kjente elefanter.
Steve, Xui, Kerllen og luchazene jobber
med Nkangalas konge for å holde elefantenes bosted
trygg fra krypskyttere.
Tekst: Benedikte Sommerbakk