CONŢINE IMAGINI DE ARHIVĂ CU VÂNĂTORI DE ANIMALE.
Downloaded from YTS.BZ
NERECOMANDAT PERSOANELOR SENSIBILE.
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Muzeul Smithsonian, Washington DC.
Cel mai mare elefant din istorie e expus aici.
Acesta e dr Steve Boyes.
A căutat elefanţi-fantomă misterioşi,
care ar putea fi urmaşii acestuia.
E prima dată când văd acest elefant,
acest elefant uriaş, aici, la muzeul Smithsonian.
L-am visat de o mie de ori.
Port cu mine o fotografie a acestui elefant.
De zece ani, îi caut urmaşii
în partea Angolei pe care o explorez.
Acum i se spune Henry. E un nume uman.
E interesant, fiindcă nkangala,
populaţia luchaze din acea parte a Angolei, au legende
în care elefanţii îşi părăsesc corpul pentru a deveni oameni.
Acest elefant şi-a părăsit corpul. Nu e nimic acolo.
Înăuntru sunt schele.
Craniul şi fildeşii erau prea grei pentru a fi montaţi şi expuşi.
Dar vom vedea craniul original şi fildeşii,
ca să-l cunoaştem pe Henry, elefantul uriaş,
cel mai mare elefant cunoscut, cel mai mare animal terestru.
Nu-mi vine să cred că stau în faţa lui. E cel mai mare elefant din lume.
Iată fildeşii lui Henry.
Institutul Smithsonian ne-a permis să-i scoatem şi să-i filmăm.
Sunt kilometri de rafturi
cu specimene care nu au fost văzute de public.
Aici e craniul lui Henry.
Eticheta din 1955
care identifică vânătorul, Josef Fenykövi, e încă ataşată.
304615 - LOXODONTA AFRICANA ANGOLA: 48 KM
Continentul Africa.
Henry a fost ucis în Angola, nu departe de munţii
unde Steve Boyes căuta elefanţii-fantomă.
E un platou cu o altitudine de peste 1.200 m.
Partea estică e aproape nelocuită.
Se numeşte Turnul de Apă al Africii.
Localnicii îi mai dau un nume: Sursa Vieţii.
Anual, acest turn de apă furnizează de zece ori mai multă apă dulce
decât cea folosită în medie în statul California.
Unele dintre marile fluvii africane izvorăsc de acolo.
În nord, fluviul Congo, care se varsă în Atlantic,
la est, fluviul Zambezi, care se varsă în Oceanul Indian.
Toţi afluenţii care curg spre sud formează mlaştinile uriaşe
din delta Okavango.
Apa care curge dinspre Turnul de Apă
sapă văi în platou.
Aici, în mlaştinile aproape imposibil de traversat,
apa se adună în lacuri şi râuri.
Iar acum, ceea ce pentru noi e aproape de neimaginat, munţii nelocuiţi,
pădurea care se întinde în depărtare, de unde provine toată apa,
e cam de mărimea Angliei.
Steve Boyes şi echipa lui au descoperit aici
aproape 200 de specii noi pentru ştiinţă.
Tot ce au găsit e unic, există doar în acest loc.
Priviţi-ne !
L-am însoţit pe Steve Boyes în Namibia,
la 1.600 km sud de munţii Angolei.
Aici, ţine legătura de ani de zile cu călăuzele boşimani,
cei mai buni vânători rămaşi în lume.
Triburile sunt cea mai marginalizată comunitate din Namibia,
deşi guvernul încearcă să îmbunătăţească situaţia.
Termenii "san" şi "bushman" au apărut
cu sens peiorativ în epoca colonială, dar acum sunt amplu folosiţi.
Steve speră că aceşti oameni
îi vor îndeplini visul de a găsi evazivii elefanţi-fantomă.
E ca şi cum ai căuta balena albă ?
Cauţi necunoscutul, misterul ?
E ca în "Moby Dick".
Nici nu ştiu dacă elefanţii există aşa cum îmi imaginez.
E posibil să fie doar în imaginaţia ta,
să cauţi fantome care nu există ?
Da, acum caut fantome care nu există.
Mi-am petrecut viaţa...
trăind un vis pe care nu l-am avut niciodată.
E ca experienţa cu lacul Cuanavale Source pentru prima dată.
Ai impresia că ai mai fost acolo, dar n-ai mai fost niciodată.
Simţi că ai visat, dar n-ai visat niciodată.
Simţi că eşti într-un vis. Iar aceste vise se adeveresc adesea.
Cred că vom găsi un elefant, poate nu la fel de înalt ca o clădire,
nu cât Henry de la Smithsonian, dar vom găsi un elefant mascul.
Pentru tine contează dacă e un vis sau dacă există în realitate ?
Pentru mine nu contează dacă e doar un vis. E aproape mai bine aşa.
Atunci vor exista mereu, pentru că ar putea fi mereu acolo.
Şi m-aş putea întoarce toată viaţa să-i caut.
Poate într-o bună zi îi voi găsi.
Dar asta e tot.
Poate că acesta e viitorul tuturor animalelor, al întregii faune,
să devină un vis, o amintire.
Acesta e Xui, un maestru de urmărire din San Bushman.
Limbajul lui Ju'hoansi constă în multe clicuri şi plescăituri,
departe de sistemul nostru fonetic,
dar limba lui e complexă şi bogată în expresii.
Ju'hoansi, în traducere, înseamnă "oameni adevăraţi".
M-am tot întrebat cine suntem noi.
Încă am mult păr pe piept, pe corp. Sunt pe jumătate animal ?
Când vă vedeam venind, strigam:
"Vin păroşii." Vă spunem "păroşii".
Dar sunteţi şi oameni.
Sunteţi şi albi.
Vă spunem şi "albi".
Imitarea e o componentă importantă a culturii San.
Xui a fost mândru să ne demonstreze cum a căzut o antilopă kudu
de pe săgeata otrăvită.
Aceşti boşimani San din deşertul Kalahari
din nordul Namibiei sunt cea mai veche
şi primordială cultură de la începuturile omului.
Intră într-o stare de transă.
Astfel, spiritul elefanţilor poate intra în ei.
Dansul durează toată noaptea.
El e Kobus, care va veni în Angola ca vânător.
L-am văzut leşinând aseară, la dansul elefanţilor.
L-am întrebat dacă a intrat în el spiritul unui elefant.
A zis: "Da, am intrat în transă. Am simţit că ceva mi-a intrat în corp.
Putea fi spiritul unui elefant, dar nu pot descrie exact.
Încă învăţ să devin tămăduitor."
Xui Dawid e al treilea vânător care se alătură expediţiei în Angola
pentru a găsi elefanţii-fantomă. E singurul care vorbeşte engleză.
- În Angola, se freacă de copac. - Da.
Vezi că e un elefant pentru că urma e la înălţime ?
Dacă te scarpini de copac...
- Da. - Aşa.
Ce te mănâncă cel mai tare ? Umărul sau spatele ?
- Umărul. - La omoplaţi.
- Da. - Bine.
Da, şi capul, şi faţa. Face aşa.
- De copac. - Da.
Vi-l prezint pe Kerllen Costa.
E din Angola şi lucrează cu tribul Luchaze
în munţii Angolei de peste un deceniu.
El e Gary Trower. Lucrează cu comunităţile san
din această zonă de peste un deceniu.
De aici, e o călătorie lungă spre munţii Angolei, durează o săptămână.
Sunt peste 1.000 km.
Desigur, dascălii căutători de urme sunt neliniştiţi.
Gary li se va alătura în călătorie, iar Kerllen îi va întâmpina.
E important să petrecem timp cu iscoadele şi familiile lor.
Eram curioşi ce otravă foloseşte Xui la vânătoare.
Ne-a dus în sălbăticie cu Ricardo, traducătorul nostru, şi cu Gary.
Xui caută un tufiş care a rămas fără frunziş.
E un semn că un gândac mic,
cât o buburuză, şi-a depus ouăle.
Larvele eclozate devorează toate frunzele,
apoi cad pe pământ,
unde se afundă adânc în nisip.
Aici, formează coconi.
Aceşti coconi sunt vânaţi de Xui.
Larvele dinăuntru sunt atât de otrăvitoare,
încât câteva pot ucide şi un elefant.
Xui nu trebuie să se taie sau să se scarpine sub nicio formă.
Altfel, după o zi, ar putea muri.
Avem un mojar cu pistil, cu care le măcinăm.
După ce ai amestecat otrava,
faci un fel de spatulă din lemn
şi începi să-l ungi. Se vede culoarea maro.
Otrava e aplicată de aici până acolo.
Otrava nu se aplică în vârf,
pentru că, dacă te scarpini sau te tai,
se vede clar că e doar în zona asta.
Otrava era să-l omoare pe Xui când a încercat
să oprească o ceartă între fratele lui mai mare şi alt tânăr.
S-a aruncat în mijloc şi a fost străpuns de o săgeată otrăvită.
Persistă o concepţie idealizată că aceşti boşimani,
ca nişte copii puri ai naturii, trăiesc în armonie.
Dar, ca peste tot, există gelozie, violenţă şi chiar crimă.
Ce a făcut ? Imediat ce a primit otrava,
care a fost prima lui reacţie, ce a făcut ca să scape ?
I-au făcut tăieturi adânci la umăr
şi multe alte tăieturi pe braţ, ca să elimine otrava.
I-a slăbit tot braţul şi a durat ani de zile
să redevină la fel de puternic ca celălalt.
E extrem de otrăvitor. Dacă ai o tăietură la mână, garantez
că atunci când eram în laborator şi încercam să pun capacul pe ac,
după ce am scos extractul,
a trecut prin mănuşă şi m-a înţepat de două ori.
Vânătorii mi-au spus că simţi arsura imediat
am simţit imediat cum mă arde nebuneşte. Ardea rău.
Nu ţi-ai tăiat mâna sau degetul. Încă le ai.
Din fericire, în laborator era un robinet.
Mi-am scos mănuşa de latex. Ţineam degetul sub robinet
şi mă asiguram că nu curge sânge.
Am făcut asta de mai multe ori,
am lăsat să curgă sânge în lighean,
l-am tot scurs, fiindcă, dacă ajunge în sânge,
va urca pe braţ.
În general, singura cale de a te salva e să te tai până sus,
ca să sângereze cât mai mult posibil înainte să ajungă la inimă.
Ce fel de otravă e ? E neurologică ? Sau ce fel ?
Acţionează în mai multe feluri.
Larvele sunt o otravă hemolitică, deci descompun hematiile.
Urina animalului se înnegreşte
din cauza hematiilor distruse care sunt eliminate din corp.
Pe de altă parte, conţine saponine.
Când otrava ajunge în plămâni, se formează spumă şi bule.
Asta împiedică animalul să respire.
Căile respiratorii, nasul şi nările, adică gura, se umplu cu bule.
Săgeţile fiind otrăvite, arcul lui Xui e mic.
E unul dintre cei mai buni căutători de urme actuali.
Poate citi urmele din nisip cum am citi noi ziarul.
Dar citeşte cu toate simţurile.
Aude o pasăre speriată şi deduce că un leopard ar putea fi aproape.
Adulmecă aerul, căutând mirosul elefanţilor.
Simte cum vibrează solul de la copitele antilopelor fugare.
Xui imită foarte bine o antilopă mică în pericol,
pentru a atrage mama.
Pericolul e că ar putea atrage şi un leopard.
Da, trebuie să te mişti foarte atent înainte să scoţi acel sunet.
Kerllen Costa e angoleză. A visat o carieră de fotbalist profesionist,
dar apoi a devenit antropolog.
M-am născut şi am crescut în Angola.
Mare parte din copilărie mi-a marcat-o războiul civil angolez.
Tata a fost pilot de elicopter în armată. Am petrecut multe ore
în carlinga elicopterului său, nu doar luptând în război,
ci încercând să fug, să mă asigur că familia lui e în siguranţă.
În aceste călătorii, am văzut şi am ascultat multe poveşti,
multe atrocităţi pe care nimeni n-ar trebui să le vadă sau să le audă.
A fost războiul civil angolez la apogeu,
în care din elicoptere se trăgea cu mitraliere în elefanţi,
soldaţii din bărci împuşcau hipopotamii în râu,
soldaţii alergau prin pădure
şi împuşcau toate animalele pe care le vedeau.
Asta arată prăpastia dintre biodiversitate şi oameni.
Nu doar oamenii au fost afectaţi, de exemplu,
într-una dintre ţările cele mai afectate de minele terestre.
Au fost afectate şi animalele, au fost ucise de minele terestre.
Acestea erau destinate tancurilor şi camioanelor,
dar animalele au fost decimate de aceste mine terestre.
De aceea, refugiaţii angolezi,
oamenii şi animalele, s-au împrăştiat pe tot continentul.
Pare să fie o tendinţă mondială, nu doar în Angola,
oamenii luptă împotriva creaţiei.
S-a întâmplat şi în America, de exemplu, la sfârşitul sec XIX,
când trenurile mergeau cu viteză mică prin centrul Americii,
iar oamenii dinăuntru trăgeau în bivoli
şi în tot ce vedeau,
nu ca să-i mănânce, ci de dragul de a-i împuşca.
Ca şi cum omul ar vrea să distrugă
ceea ce face parte din el, esenţa lui, viaţa, biodiversitatea.
Acest lucru e reprezentat şi de elefantul Fennykövi,
care a fost împuşcat de Fennykövi,
cel mai mare elefant documentat până acum în toată lumeaa
E vorba despre un cetăţean angolez, un elefant angolez.
A fost împuşcat pentru maiestuozitatea şi măreţia sa.
Se pare că această măreţie a făcut ca nu doar acest elefant,
ci şi toate celelalte vieţuitoare
să fie distruse de oameni.
Acest material e din filmul italian din 1966, Africa Addio.
Pe atunci, vânătoarea de animale mari era încă la modă.
Acum respectăm mai mult natura.
Chiar şi un uriaş copac prăbuşit are paznici locali.
Avem permisiunea paznicilor
să vizităm acest baobab incredibil, de 1.000 de ani.
Pământul e bătătorit de elefanţii care vin aici
căutând bucăţi de baobab cu care să se hrănească, ca aceasta.
Le puteţi vedea urmele de acum câteva zile.
Puteţi vedea aici, acela e masculul.
Are cam 50 cm.
Dacă luăm cel mai lung diametru şi îl înmulţim cu şapte,
obţinem înălţimea la nivelul umerilor.
Are 270 cm înălţime, e un mascul uriaş, la marginea turmei,
care se hrăneşte aici.
Nu face parte din turmă, a venit să o viziteze.
Elefantul Fénykövi de la Institutul Smithsonian,
cel mai mare animal terestru documentat vreodată.
avea o urmă atât de mare.
O puteţi vedea, în comparaţie cu aceasta.
Aceasta e laba din faţă, cărând mare parte din cap şi fildeşi.
Prima urmă găsită de Fénykövi,
de Josef Fenykövi, avea 50 cm.
Piciorul era cam atât de mare.
S-a gândit că e ceva nou,
un mamut, un mastodont,
un elefant cum nu s-a mai văzut în Africa şi în toată lumea.
Asta a găsit în prima lui expediţie, în 1955.
Au găsit doi masculi împreună, sub un copac.
Au tras 17 gloanţe de calibru mare în cel mai mare elefant,
Fenykövi, cum i s-a spus, Henry.
L-au urmărit 15 km într-un jeep, până când s-a prăbuşit.
După ce l-au jupuit,
au descoperit că avea un glonţ cu cremene
înfipt în coapsa din faţă.
Au fost date în secolele XVIII şi XIX conducătorilor de triburi,
regilor, pentru a susţine fildeşul
şi comerţul cu sclavi portughez din acea parte a Africii.
Un elefant de mărimea asta trebuie să fi avut peste 100 de ani.
Un elefant pe care nu şi l-ar fi imaginat nimeni,
pe care nu-l înţelegem azi, aşa cum e expus în muzeu,
un elefant care ar putea fi o nouă subspecie.
Când am vorbit azi cu tribul luchaze, ne-a spus despre aceşti elefanţi
pe care i-au văzut, elefanţi de pădure cu ochi roşii.
Aşa că nu ştim sigur.
Am venit să cer ajutorul pe care l-a avut şi Fenykövi,
de la boşimanii khoisan, care să ne ajute pe noi,
Kerllen şi Luchaze, să-i găsim elefanţi Fénykövi,
pe urmaşii lui Henry.
Să prelevăm mostre de ţesut şi să le comparăm cu cele de la Smithsonian,
fiindcă la acela doar pielea cântărea două tone când a ajuns acolo.
Au folosit cinci tone de material pentru a construi elefantul,
dar craniul era o dată şi jumătate mai mare
decât orice alt craniu din vreun muzeu.
Colţii erau prea grei
pentru a fi puşi pe exponat, aşa că sunt depozitaţi.
Putem extrage ADN străvechi, să-l comparăm cu ce găsim azi.
E interesant cum a relatat presa despre această vânătoare.
Aici, în stânga, Fenykövi pozează în faţa trofeului său.
Sports Illustrated îl celebra pe sportivul
care stabilise un nou record mondial.
Fenykövi a făcut măsurători meticuloase.
Aici e schiţa lui, cu toate dimensiunile detaliate.
În dreapta, sus, include o declaraţie sub jurământ
privind corectitudinea datelor sale.
Se insistă pe dovada unui noi record,
nemaiîntâlnit până în ziua de azi.
Elefanţii-fantomă sunt ultimii uriaşi
care trăiesc în pădurile de la mare altitudine.
Nu găsim elefanţi peste altitudinea de 1.200 m. Sunt acolo, sus.
Terra do fim do mundo,
Lysima Iya Mwono, Sursa Vieţii, asta e locul acesta.
E Kalahari, dar se înalţă către cer, ca un templu.
Dedesubt se află
un zăcământ uriaş de kimberlite.
Conţine diamante, minerale rare
şi aur, care îl împing spre cer.
E o anomalie gravitaţională. Înseamnă că gravitaţia e prea puternică acolo.
Se înalţă prea repede.
Împinge deşertul spre cer, unde formează centuri de ceaţă.
În fiecare dimineaţă, e ceaţă peste lacuri. N-ar trebui să fie acolo.
E un loc pentru lucruri pierdute, ca noi.
E plin de magie adevărată, orice ar însemna asta.
Am fost în locul unde un râu întreg dispare în pământ,
nu ştiu unde se duce, un râu furios se afundă într-un canal întunecat.
Unii spun că, pentru a găsi elefanţii, trebuie să ne găsim pe noi.
Dar chiar învăţăm ceva de la ei ?
N-o să învăţ nimic de la un elefant-fantomă.
Poate e mai bine să rămână un vis.
Dar noi, oamenii, urmărim visurile.
Ni le împărtăşim.
Poate că, dacă ar fi un vis pentru tot restul vieţii,
să merg acolo o dată pe an, în septembrie, la izvoarele unde vin,
să stau acolo liniştit, ca Vundumtiki, poate că ar fi mai bine.
Spune-ne cât de veche e populaţia san.
Sunt om de ştiinţă, cunosc principiul celei mai mari diversităţi genetice.
Aşadar, boşimanii din Kalahari sunt cea mai veche populaţie,
deci ei sunt primii oameni.
Toţi suntem descendenţii unei mici populaţii iniţiale,
boşimanii san din Kalahari,
care au supravieţuit erei glaciare ascunzând ouă de struţ în deşert,
vânând cu otravă şi ştiind încotro să o ia.
Unii au mers spre nord, alţii spre sud, pe coastă.
Genetica ne arată că au mers de-a lungul coastei până în Australia,
fiindcă următorii markeri genetici sunt ai aborigenilor din Australia.
S-au răspândit foarte repede, apoi au ajuns în toată lumea.
Cu alte cuvinte, suntem urmaşii lor direcţi.
Sunt strămoşii noştri direcţi.
Da.
E ciudat să-i considerăm diferiţi.
În ei s-a trezit sufletul uman.
Dansul, ritualul, cultura, cunoaşterea,
focul şi piatra, arcul şi săgeata, medicina şi otrava.
Tehnologia începe să se dezvolte aici. Ăştia suntem noi.
Societatea boşimanilor ju-'hoansi este complet egalitară.
Xui a vânat o antilopă-kudu, dar el, aducătorul hranei, nu se laudă.
Preferă să fie modest şi-şi minimalizează prada.
Femeile se prefac că-l ignoră.
Băiatul de aici, fiul lui Xui, va împărţi carnea.
În multe privinţe, viaţa de aici e ancestrală,
deşi boşimanii din San folosesc telefonul mobil cu uşurinţă.
Dar mă recunosc.
Să ai o discuţie bună cu fiul tău, seara...
să te trezeşti dimineaţa fără să ai planuri sau îndatoriri prestabilite.
Aici se pare că nu există timp.
Bătrânul acesta din satul Nhoma
îşi petrece mare parte din zi reparându-şi instrumentul muzical.
Ştiu că n-ar trebui să idealizez asta,
dar să fii înconjurat de găini, mai bine de atât nu se poate.
- Bună ! - Ce mai faci ?
Cei trei căutători de urme namibieni sunt în sate diferite.
Pentru sprijin ştiinţific, în satul lui Xui soseşte un vizitator.
Ea e Jordana Meyer, specialistă în biodiversitatea ADN-ului.
A venit să instruiască echipa de căutători de urme.
Vrem să prelevăm celulele exterioare,
ADN-ul rămas de la elefant.
Luăm mostre cu beţişoare, ca la COVID.
Vă arăt pe teren, când găsim excremente de elefant.
Luăm mostre de la exterior, apoi le punem într-o fiolă mică.
E acelaşi lichid în care se păstrează ADN-ul.
Aşa vom şti dacă elefantul e din Angola.
Da.
S-ar putea să testăm săgeţile.
Sper să obţinem o bucăţică de ţesut de la elefant.
Să sperăm. Apoi vom lua bucăţica şi o vom pune aici, să o conservăm.
- Dispozitivul pare promiţător. - La fix !
Mai târziu, în munţii Angolei, se va dovedi inutil.
Echipa porneşte la drum,
să găsească bălegar de la populaţia locală de elefanţi.
Colectăm două tipuri de mostre. Una va fi din interior.
E din interior, fiindcă nu sunt contaminate.
Cum am făcut ieri, cineva va ţine asta.
Scot capacul, îl ţin. O scot şi apoi o pun la loc.
Se numeşte scut ADN. E un conservant pentru ADN,
După ce e pusă acolo, mostra e foarte stabilă. Bine ?
Trebuie să arate cam aşa, da ? Vede toată lumea ?
Să fie murdar de fecale. Bun. Apoi deschidem.
Suntem foarte atenţi. Aici e un punct de rupere.
Se rupe uşor, da ?
Dar aşa va arăta aplicaţia.
Apoi putem înregistra toate informaţiile aici.
- Da, te rog ! - Vezi cum merge.
- Ai făcut-o deja. - Da.
Bine.
De ce facem asta ?
Am căutat elefanţii-fantomă şi nu i-am găsit.
Am căutat cu elicoptere, cu sute de camere ascunse,
cu senzori acustici. Încă n-am văzut niciunul.
Acum avem 62 de fotografii. Ne-a luat şapte ani s-o facem pe prima.
Am venit să cerem ajutorul vânătorilor ju'hoansi,
Xui, Xui Dawid, Kobus, trei dintre ultimii vânători maeştri în viaţă,
ultimii oameni care pot identifica un elefant după urme,
care pot decoda peisajul şi nisipurile din Angola.
Nisipurile din munţi sunt ca acelea din Kalahari.
Le pot citi ca pe un ziar.
Cu ei, anul acesta, în următoarele şase săptămâni,
în două luni, vom vedea un elefant-fantomă, un elefant uriaş,
şi elefanţii legendari despre care vorbesc vânătorii luchaze
în cele mai îndepărtate văi ale izvorului vieţii, Lisima lya Mwono,
cu aceşti maeştri căutători de urme ju'hoansi. Asta facem aici.
Plec în Angola şi toată lumea spune că e bine. Toată lumea e fericită.
Soţia mea nu-şi ia rămas-bun când plec în Angola.
"Spor la treabă ! Ne vedem când te întorci."
În Nhoma, satul lui Kobus,
căutătorii de urme angolezi din tribul luchaze se alătură expediţiei.
Vor juca un rol important de acum înainte, cel de ghizi în patria lor,
în munţii unde se ascund elefanţii-fantomă.
Suntem cu angolezii. Vom fi în siguranţă.
Da.
Azi mergem în Angola şi ne luăm rămas-bun.
Căpetenia satului, din stânga lui Kobus,
îi dă voie lui Kobus să plece şi îl binecuvântează.
Pentru Xui şi căutătorii san, e o mare necunoscută.
Prezenţa vânătorilor angolezi le diminuează incertitudinile
lui Kobus şi Xui Dawid când intră pe teritoriul necunoscut.
Graniţa Angolei marchează limita lumii lor.
Expediţia pătrunde într-o zonă
care a fost un câmp de luptă în războiul civil din Angola,
care a durat 27 de ani.
În oraşul Kuito, Steve Boyes întâlneşte convoiul fundaţiei Lisima,
un ONG înfiinţat de el
pentru conservare pe termen lung în Angola.
Aici, convoiul are nouă vehicule,
două camioane blindate pentru mine terestre şi 12 motociclete,
sprijinul logistic al taberei de căutare pe care o vor întemeia.
Convoiul se îndreaptă spre oraşul Cangamba
pentru o audienţă la regele din Nkangala.
Spiritul regelui se întâlneşte cu ei.
Cer permisiunea să mă apropii de rege
şi să-i dau două daruri.
Aş vrea să vă arăt două poze,
una cu un elefant din Washington DC, capitala Statelor Unite,
şi craniul elefantului care e păstrat acolo.
Credem că ultima ascunzătoare
a urmaşilor acestui elefant e în această zonă.
Am văzut urmele elefanţilor masculi, una era foarte mare.
De aceea suntem aici, ca să înţelegem acest animal.
Te rugăm să ne ajuţi să facem o săgeată mult mai mare,
un arc mult mai mare, departe de elefanţi.
Îţi dau asta acum, ca să vezi că nu e un vârf de săgeată.
E ceva care va pătrunde în piele, apoi va cădea.
Pune-o acolo, în faţă ! O va lua şi se va uita la ea.
Bine.
E un cuţit special moştenit de populaţia luchaze
cu o alcătuire creată de ei.
E la fel ca amuleta pe care o are în mână.
E pentru protecţie, nu fizică, ci spirituală.
Te întreabă dacă poţi, în lumea în care călătoreşti,
să vezi dacă e posibil
să găseşti aşa ceva, dar de două ori mai mare.
Ar considera asta un simbol al respectului tău.
Sunt şapte zile grele de condus din Namibia până în munţii Angolei.
Nu există drumuri sau poduri,
într-o regiune mare cât Anglia.
Maşinile de teren trebuie lăsate în urmă.
Parcurgem 160 km pe motocicletă şi urmează alte vaduri.
Localnicii au întâlnit crocodili în acest râu.
Steve e îngrijorat,
dar a fost asigurat că crocodilii vin doar noaptea.
Mergem pe urmele membrilor tribului luchaze,
care şi-au petrecut sezonul secetos vânând antilope pentru carne şi piei.
Ridicăm tabără.
Vânătorii namibieni s-au familiarizat cu băştinaşii luchaze.
Doamne !
Motocicletele trebuie să rămână aici,
ca să nu deranjeze elefanţii.
Următorii 48 km trebuie parcurşi pe jos.
Apar primele semne inconfundabile ale prezenţei elefanţilor.
Da.
Urmele din nisip sunt proaspete.
Xui a găsit urmele unui elefant.
Găseşte un copac cu urme recente.
Elefantul a împuns scoarţa cu fildeşul
şi s-a frecat de ea pe lateral.
Elias Ngunga, căutătorul de urme, a găsit o mostră proaspătă de bălegar.
Luăm de peste tot. Iese din rectul.
Ia te uită ! Dar îl prindem din urmă.
Sunt şanse mari să obţinem o secvenţă completă de ADN din mucusul acesta.
În mare parte e lemn.
Steve ia şi o mostră din bălegar,
mai ales rădăcini şi scoarţă.
Astfel, va afla mai multe despre habitatul elefanţilor-fantomă.
Steve trebuie să se grăbească.
Trebuie să împartă comoara cu gândacii de bălegar,
care apar aproape instantaneu.
Gândacul, la rândul lui, trebuie să concureze cu muştele.
Gândacul scarabeu era sacru pentru egiptenii antici.
Avea îndatorirea de a roti soarele pe cer.
Vânătorii luchaze ocupă tabăra cea mai apropiată de elefanţii-fantomă.
Ei fac focuri şi usucă carnea antilopelor.
Vârful săgeţii pentru prelevarea unei mostre de piele
a unui elefant-fantomă e pregătit.
El e António Luhoke,
vânător Luchaze, care l-a însoţit pe Steve în multe expediţii anterioare.
A doua zi s-au găsit urmele unui elefant foarte mare.
Asta ! Încearcă-l acolo !
- E cel mai înalt punct. - Da.
S-a frecat mult. E la înălţimea umerilor ?
E la nouă metri înălţime.
E cât un elefant mare din Okavango, ca acela pe care l-am văzut.
Dar e în partea de sus a umărului sau aici ?
- Dedesubt ? Poate cu încă un picior. - Da.
E mascul sau femelă ?
Trebuie să fie mascul.
Ei cred că e o turmă de 16 elefanţi.
Sunt câţiva masculi mari care merg în faţă.
E unul în faţă şi trei sau patru pe lateral, care îl protejează.
Unul sau doi şi-au rupt deja fildeşii.
El crede că acesta e unul dintre cei patru care sunt în lateral,
deschizând calea turmei.
Partea asta le vine cam pe aici, iar umărul...
- Umărul. - Acolo.
Da.
- S-a scărpinat aşa. - Da.
Are cam 3,35 m. E mai mare ca ai noştri din Botswana.
- Care e standardul în Botswana ? - Nu depăşesc trei metri.
E un elefant de şapte-opt tone.
Fenykövi avea 13 tone, deci vorbim despre...
- Cam 9-10 tone ? - Da, un elefant de 9 - 10 tone.
Xui şi Xui Dawid mai descoperă ceva ce toţi au omis.
Acest fir de păr de elefant va deveni o probă criminalistică.
Xui explică cum s-a deplasat elefantul în turbăria umedă.
E clar că ne-a auzit venind.
După ploaia mare, după cea mică,
a mers pe aici, de fapt a fugit pe aici.
Vezi urma? A fugit direct spre locul unde e Tony.
Avem două camere video. Cred că prima va fi montată acolo.
Bine.
Aici sau...
Deşi e o invenţie foarte sofisticată,
n-a filmat niciun elefant-fantomă.
În cele din urmă, telefoanele mobile vor fi baza.
Printre tovarăşii nopţii e şi acest păianjen.
E veninos,
iar puii de pe spatele lui sunt la fel de veninoşi.
Păianjenul a fost destul de ciudat,
dar a doua zi dimineaţă credeam că încă visez demoni.
La început, eram cu şase zile în urma lui.
Eram cu o zi în urma turmei de reproducere.
Ieri eram chiar în spatele turmei, o urmăream.
Ne adulmecă datorită vântului. Echipa a ocolit.
Acum suntem probabil aproape de ei.
Suntem cu o oră, două, trei în urma lor. Recuperăm.
Dar apoi avea să aibă un noroc neaşteptat.
În fiecare dimineaţă pleacă echipe diferite. Aici sunt Elias şi António.
Au fost filmaţi părăsind tabăra şi alăturându-se lui Steve şi Kerllen.
Cred că era în buzunarul lui.
Brusc, Elias şi António zăresc cel mai mare elefant-fantomă,
o formă cenuşie vagă, printre frunze.
António are timp doar să pornească camera video a telefonului.
Apoi se grăbeşte să găsească o poziţie mai bună.
Îl zărim doar preţ de câteva secunde.
Apoi elefantul mascul pleacă.
- Au făcut o poză ? - Da.
Pot să văd poza ?
Asta era ?
A meritat căutarea de zece ani şi expediţia anevoioasă ?
Asta să fi fost dovada ? Acesta era adevărul ?
Într-un fel, da, dar cel mult e o evidenţă simplă.
Da, elefanţii-fantomă există.
Avem dovada medico-legală,
fiindcă unul dintre ei a fost surprins într-o filmare altfel dezamăgitoare.
Acesta ?
Clar, era cel mai mare elefant mascul.
Înălţimea umerilor arată că e cel mai mare elefant din Africa
şi, prin urmare, cel mai mare mamifer terestru de pe planetă.
Două zile ne odihnim.
Apoi Steve va avea noroc.
Le-am spus lui Gary şi lui Xui că am auzit un elefant dincolo de creastă.
Mă duc să văd dacă se observă urmele. Care a fost ?
După mai puţin de două ore de mers, urmăritorii san zăresc un elefant.
Camera noastră a rămas în urmă.
Ceea ce vedem a fost filmat de Steve cu telefonul mobil.
Xui trage cu grijă săgeata.
Recuperează vârful săgeţii care trebuia să ia mostra de ADN.
Nu l-am văzut bine.
Cred că a ricoşat din elefant sau a l-a ratat.
Dar, când a lovit pământul, a prins nisip.
Dar elefantul e chiar aici.
Ai spus că i-a căzut din crupă.
Da.
Ce face elefantul acum ?
L-a pus pe fugă,
aşa că am renunţat definitiv la ideea cu săgeata.
Cum arată...
Dar Steve şi-a primit răsplata. A tras bine.
Asta e...
Steve !
Xui, încă entuziasmat, povesteşte cum l-a alertat pe Steve.
După ce agitaţia s-a potolit,
Steve s-a întrebat din nou dacă n-ar fi fost mai bine
să nu fi întâlnit deloc elefanţii-fantomă.
N-ar fi fost mai bine să fie ca un curcubeu, ca un miraj pe cer ?
Totuşi, a întâlnit unul în realitate.
Realitatea era incontestabilă. Steve va trebui să-şi accepte succesul.
Acela e ! Cel care stă singur. În Turnul de Apă, în acest loc.
S-a instalat şi altă realitate, ploaia.
Expediţia trebuia să se întoarcă
înainte ca turbăriile şi râurile să devină de netrecut.
Sursa Vieţii, nu ?
Acum venise timpul să se întoarcă şi să ducă prada la loc sigur,
mostrele biologice de la elefanţii-fantomă.
Institutul Smithsonian a permis extragerea unei mostre de ADN
de la Henry, pentru a o compara cu mostrele lui Steve.
De unde vom lua mostra ?
Cred că de aici sau de unde sunt colţii.
Eu voi colecta mostrele, dar îmi chem echipa să mă ajute.
Melissa Hawkins a primit sarcina asta.
Mă dau la o parte. Mulţumesc că faci asta !
Super !
Mary Faith Flores o va ajuta să parcurgă următorii paşi.
La baza unuia dintre molari,
a găsit ţesut care, chiar şi după 70 de ani,
părea destul de proaspăt ca să fie promiţător.
Următoarele proceduri trebuie efectuate
într-un mediu complet steril.
Acestea sunt mostrele de ţesut de la Henry.
Melissa şi Mary vor extrage ADN-ul de aici.
Steve îi duce mostre de mucus şi bălegar de la elefanţii-fantomă
lui Katherine Solari, de la Universitatea Stanford.
În fundal e Dmitri Petrov,
creierul programelor genomice de la Stanford.
Aceste mostre au fost prelevate de la un elefant acum câteva săptămâni.
Patru-cinci dintre ele, provin de la un elefant-fantomă mascul.
O să vi le dau.
Asta e de la masculul-fantomă.
Perfect ! O să-l lovim cu particule, ca să fragmentăm celulele
şi să eliberăm tot ADN-ul, să vedem tot ce e acolo,
ce mănâncă, precum şi mostre din ADN-ul elefantului.
Asta e maşina de secvenţiere.
E de ultimă generaţie, valorează peste un milion de dolari.
Aici vor ajunge mostrele ?
Da, exact. Aici vor ajunge.
Trec printr-o serie de etape, de la ce am văzut mai devreme
până ajung aici, unde sunt generate datele.
Această maşinărie creează şase miliarde de secvenţe.
Şase miliarde. Deci şase mii de milioane de secvenţe ADN.
- Sunt multe date. - Da ?
Le-am instalat aici ca să-ţi arăt. Fiecare rând e citit. Aici sunt 150.
- Sunt multe litere. - E un şir lung. Şi apoi...
Sunt şase miliarde de astfel de rânduri ?
- Da. - Produse de maşinărie.
- Exact. - Din mostre de balegă.
- Exact. - Asta e ADN mitocondrial ?
Aici e tot ADN-ul.
Tot ADN-ul ? Tot ce e acolo ? Şi ce vei face cu aceste date ?
Acesta e un exemplu de astfel de date mai procesate.
- Totul e aliniat şi cartografiat. - Bine.
Ce se vede aici e un elefant. Acesta e al doilea elefant.
Oamenii nu ar putea identifica anomaliile, marcate aici cu galben.
Din miliardele de linii,
un program identifică diferenţele dintre două specimene.
Compară elefantul de aici cu cel de aici, de sus.
Suntem la Universitatea California din Riverside.
Ultimul pas al cercetării lui Steve va fi efectuat aici:
compararea ADN-ului elefantului-fantomă
cu al lui Henry şi al altor descendenţi.
Bună, Steve !
Ajunge astfel la Ellie Armstrong.
- Îmi pare bine ! - Şi mie.
- Ţi-am adus ceva. - Mulţumesc mult.
Ştiam că vii.
Ştiai că am fost la muzeul Smithsonian.
Absolut.
Am zgâriat sub dinţi şi am scos nişte ţesut.
Vrem să le comparăm cu mostrele proaspete aduse din Angola.
Cu ajutorul lor vom putea reconstitui istoria elefanţilor.
Ştim câte ceva de spre specimenul istoric,
ştim unde a fost găsit, dar sunt lucruri pe care nu le ştim,
mai ales despre elefanţii aduşi din Angola.
Vom putea afla din ce populaţie provine acest elefant,
dacă e înrudit cu elefanţii de pădure sau cu alte specii de elefanţi
sau cât e de diferit de elefanţii pe care-i vedem acum.
Am întâlnit mii de elefanţi.
N-am mai văzut asemenea elefanţi. Au picioare lungi. Sunt foarte înalţi.
Au labe mici în comparaţie cu mărimea. Trăiesc la altitudine.
Dacă ai lua un elefant de savană sau unul de stepă
din delta Okavango şi l-ai duce acolo, n-ar supravieţui.
E o nebunie să credem că nu sunt o subspecie ?
- Da, sunt... - Cu totul diferiţi ?
Vom putea urmări asta cu ajutorul ADN-ului genetic.
Vom putea înţelege dacă e un soi de descendenţă
care se trage din aceste descendenţe istorice
pe care le-ai prelevat la Smithsonian
sau dacă e ceva complet nou, de la care nu s-au mai luat mostre.
Asta e grozav la secvenţierea genetică.
Unele specii nu pot fi deosebite doar uitându-ne la ele.
Dar, analizând genomul, ştim că sunt diferite.
Când secvenţiem un genom,
secvenţiem trei miliarde de perechi de ADN.
Introducem datele în supercomputere şi apoi procesăm toate datele.
De obicei, durează între şase luni şi un an.
Adunăm toate datele genetice de la elefanţi care sunt deja secvenţiate
ca să punem în context datele pe care ni le-ai adus.
Prima oară, durează mult.
A doua şi a treia oară, totul devine foarte rapid.
Descoperirile ei pe termen lung vor apărea în jurnale ştiinţifice.
M-a uimit gama de păsări moarte înşiruite pentru a fi cercetate.
Semănau cu mumiile egiptene, afundate într-un somn veşnic.
Dar cum putem menţine vie diversitatea tot mai mică a speciilor ?
Elefanţii-fantomă pot fi ţinuţi în viaţă mult timp ?
Garantarea supravieţuirii lor cu ajutorul rangerilor înarmaţi
nu a făcut decât să încetinească scăderea dramatică a numărului lor.
La întoarcerea din expediţie,
Steve a avut altă audienţă fascinantă cu un rege local.
Tradiţiile lui străvechi ar putea conţine soluţia
protejării şi supravieţuirii elefanţilor-fantomă. Totul e oficial.
Mai întâi, e de acord să asculte raportul expediţiei.
Unul dintre vânătorii regelui,
care a participat la expediţie, povesteşte evenimentele, zi cu zi.
Acum, regele vorbeşte.
Ne aminteşte de elefanţi povestind mitul originii poporului său.
Kerllen traduce de ce elefanţii aparţin tribului.
Când vânătorii s-au dus la vânătoare,
în spatele turmei era un elefant mic.
Un elefant mic a venit la râul Kwango.
Când a ajuns la râu,
a început să-i smulgă pielea elefantului.
Când i-a smuls pielea, vânătorul şi-a dat seama că era o femeie.
A ajutat-o să-şi jupoaie toată pielea de elefant.
Împreună cu femeia,
a venit în fugă până aici, în regatul Nkangala.
A luat femeia de soţie. A avut copii cu ea.
De aceea îţi spune că elefanţii fac parte din popor.
Când i-ai cerut permisiunea regelui, înainte să plecăm,
pentru că i-am cerut permisiunea, a îngenuncheat.
A făcut ritualul ca să ia legătura cu strămoşii, să le ceară voie.
Ei ţi-au îngăduit să vezi elefantul.
De aceea ai reuşit să vezi elefanţii.
Nu vei vedea elefanţii dacă nu ceri voie regelui
şi dacă regele nu va cere voie strămoşilor săi.
Bine.
Există speranţă în puterea miturilor africane
că oamenii şi elefanţii trebuie să fie împreună ?
Peisajul va mai ascunde mult timp elefanţii-fantomă ?
Probabil că nu.
Dar puterea tradiţiilor nu va dispărea uşor.
E uimitor că atât Steve,
cât şi bătrânii tribului cred cu tărie că, dacă elefanţii dispar,
asta va prevesti şi dispariţia noastră.
Viaţa ar merge mai departe, dar fără noi.
ANALIZA ARATĂ CĂ TATĂL LUI HENRY ERA UN ELEFANT-FANTOMĂ.
ECHIPA TREBUIE SĂ IA PROBE DIN CRANIU
CA SĂ-I AFLE STRĂMOŞII.
MAMA LUI AR PUTEA FI UNICĂ.
STEVE, XUI ŞI KERLLEN COLABOREAZĂ CU REGELE DIN NKANGALA,
PENTRU A PROTEJA MUNŢII
UNDE ELEFANŢII TRĂIESC DE MII DE ANI, FERIŢI DE BRACONIERI.
Traducerea: Miruna Andriescu