PROGRAMMET INNEHÅLLER ARKIVBILDER AV JAKT.
Downloaded from YTS.BZ
KÄNSLIGA TITTARE VARNAS.
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Washington, D.C., Smithsonian Museum.
Här finns den största elefanten som nånsin har levt.
Det här är dr Steve Boyes.
Han har letat efter mystiska spökelefanter
som kan vara ättlingar till den här.
Det här är första gången jag ser den här elefanten,
den här stora elefanten här på Smithsonian.
Jag har drömt om den tusen gånger.
Jag bär med mig ett foto av den här elefanten.
I tio år har jag letat efter dess ättlingar
i en del av Angola som jag har utforskat.
De kallar den Henry. Henry är ett människonamn.
Det är intressant, för nkangalafolket,
luchazefolket, i den delen av Angola, de tror på och pratar
om elefanter som lämnar sina kroppar för att bli människor.
Och den här elefanten har lämnat sin kropp. Det finns inget där inne.
Det är bara byggnadsställningar.
Hans kranium och betar var för tunga för att sättas på plats.
Men vi ska få se det riktiga kraniet och de riktiga betarna.
Vi ska få träffa Henry, den stora elefanten,
den största elefanten nånsin, det största landlevande djuret.
Och... jag kan inte fatta att jag står framför den största elefanten nånsin.
Och här är Henrys betar.
Smithsonian lät oss ta ut dem och filma dem i förrådsrummet.
Det finns kilometervis med hyllor
fulla med med föremål som allmänheten aldrig har sett.
Och här är Henrys kranium.
Etiketten från 1955,
som identifierar jägaren Josef Fénykövi, finns kvar.
LOXODONTA AFRICANA ANGOLA: 48 KM
Afrikas kontinent.
Henry dödades i Angola, inte långt från höglandet,
där Steve Boyes har letat efter spökelefanterna.
Det är en platå på drygt 1 200 meters höjd.
Dess östra del är i stort sett obebodd.
Den kallas Afrikas vattentorn.
Lokalbefolkningen har ett annat namn för det: Livets källa.
Varje år levererar området tio gånger så mycket vatten
som den genomsnittliga vattenkonsumtionen i Kalifornien.
Några av Afrikas stora floder har sina källor där.
I norr Kongofloden, som mynnar ut i Atlanten,
i öst Zambezi, som mynnar ut i Indiska oceanen.
Alla bifloder som rinner söderut bildar de gigantiska våtmarkerna
i Okavangodeltat.
Där vattnet rinner ner från vattentornet
bildas dalar på platån.
Här, i nästan oframkomliga våtmarker,
samlas vattnet i källsjöar och floder.
Och nåt som nästan är otänkbart för oss är att höglandet,
skogen som sträcker sig bort i fjärran, där allt vatten kommer ifrån,
är ungefär lika stort som England.
Steve Boyes och hans team har där upptäckt
nästan 200 arter som är nya för vetenskapen.
Allt de har hittat är unikt för den här platsen.
Se på oss.
Vi följde med Steve Boyes till Namibia,
cirka 160 mil söder om Angolas högland.
Här har han i åratal haft kontakt med några spårare,
de bästa som finns kvar i världen.
Detta stamfolk är Namibias mest marginaliserade samhälle,
även om regeringen försöker förbättra det.
Termerna "san" och "bushman" var från början
nedsättande ord under kolonialtiden, men används nu.
Steve hoppas att dessa människor
ska förverkliga hans dröm om att hitta de gäckande spökelefanterna.
Det här uppdraget, är det som att jaga den vita valen?
Det okända, det mystiska?
Det är... lite som Moby Dick.
Jag vet inte ens om elefanterna existerar så som jag föreställer mig.
Kan det vara så att de finns i din fantasi,
att du jagar spöken som inte existerar?
Jag jagar spöken som inte existerar just nu.
Jag har ägnat mitt liv åt...
att leva i en dröm jag aldrig har haft.
Det är som upplevelsen av Cuanavalesjön för första gången.
Det känns som om man har varit där förut,
fast man inte har det.
Det känns som om man har drömt det.
Det känns som om man är i en dröm, och drömmar besannas ofta.
Jag tror att vi hittar en elefant, kanske inte lika hög som en byggnad,
inte lika stor som Henry, men vi kommer att hitta en elefanthanne.
Spelar det nån roll för dig om de är en dröm eller finns i verkligheten?
Det spelar ingen roll om de bara är en dröm, för det är nästan bättre.
Då kommer de alltid att existera, för då finns de alltid finnas där.
Och jag kan leta efter dem resten av livet.
Och en dag kanske man hittar dem, men det är...
Det är allt.
Det kanske är framtiden för alla djur, alla vilda djur,
att leva i en dröm, att vara ett minne.
Det här är Xui, en av våra mästerspårare.
Hans Ju'hoansispråk består av klickande och smackande ljud
långt från vårt fonetiska system,
men hans språk är komplext och rikt på uttryck.
Ju'hoansi betyder "riktiga människor".
Jag undrade hela tiden vilka vi var i så fall.
Jag har fortfarande mycket hår på kroppen. Är jag till hälften ett djur?
När vi såg er brukade vi säga:
"Där kommer 'håren'." Vi kallar er "håren".
Men ni är också människor.
Och ni är också "de vita".
Vi kallar er också "de vita".
Imitation är en viktig del av sanfolkets kultur.
Xui demonstrerade stolt för oss hur en kudu till slut
föll av hans förgiftade pil.
Sanfolket här i Kalahariöknen i norra Namibia, är den äldsta,
och mest primitiva kulturen sen människans uppkomst.
De faller i trans.
På så sätt kan elefantens ande tränga in i dem.
Dansen pågår hela natten.
Det här är Kobus, som ska följa med till Angola som spårare.
Vi såg honom svimma under elefantdansen i går kväll.
Jag frågade honom om elefantens ande hade trängt in i honom.
"Ja", säger han. "Jag föll i trans och nånting trängde in i min kropp.
Det kan ha varit en elefants ande, men jag kan inte beskriva det exakt.
Jag lär mig fortfarande för att bli helbrägdagörare."
Xui Dawid är den tredje spåraren som ska följa med till Angola
för att leta upp spökelefanterna. Han är den enda som talar engelska.
I Angola ser jag hur de har gnidit sig mot träden.
Ser du att det är en elefant på grund av höjden?
Om man gnider kroppen mot ett träd...
- Ja. - Så här.
Vilken del kliar mest? Är det bogen eller ryggen?
- Bogen. - Bogen.
Ja, och huvudet här, och ansiktet. De gör så här.
- Mot ett träd? - Ja.
Jag vill snabbt presentera Kerllen Costa.
Han är från Angola och har jobbat
med luchazefolket i Angolas högland i drygt tio år.
Det här är Gary Trower. Han har jobbat med de här samhällena,
med sanfolket i det här området, i tio år också.
Det är en lång resa till Angolas högland. Det tar en vecka att köra.
Det är 160 mil.
Och mästerspårarna är förstås nervösa för det.
Gary följer med dem på resan upp och Kerllen kommer att ta emot dem.
Det är viktigt att vi tillbringar tid med mästerspårarna och deras familjer.
Vi var nyfikna på giftet Xui använder när han jagar.
Han tog med oss ut i bushen med Ricardo, vår tolk, och Gary.
Xui letar efter en buske som helt saknar blad.
Det är ett tecken på att en liten skalbagge,
ungefär lika stor som en nyckelpiga, har lagt ägg.
De kläckta larverna äter glupskt upp alla blad.
Sen faller de till marken,
där de gräver ner sig djupt i sanden.
Här spinner de kokonger.
Det är dessa kokonger Xui är ute efter.
Larverna inuti är så otroligt giftiga
att några av dem skulle kunna döda en elefant.
Xui får absolut inte ha några sår eller skråmor i handen,
för då skulle han dö inom en dag.
Vi har en liten mortel här, som används för att mala dem.
När giftet är klart gör man en liten spatel av trä,
och sen smetar man ut det. Ni ser det bruna här.
Giftet har smetats på härifrån och dit.
Man applicerar det aldrig på spetsen,
för man vill undvika att sticka sig själv.
Därför applicerar man bara giftet på den här delen.
Xui var en gång nära att dö av giftet när han försökte
stoppa ett bråk mellan sin storebror och en annan ung man.
Han kastade sig in mellan dem och blev stucken av en förgiftad pil.
Det finns en utbredd idealiserad bild av att dessa bushmän,
likt oskuldsfulla naturbarn, lever i harmoni.
Men precis som överallt, förekommer avundsjuka, våld och även mord.
Vad gjorde han? När han fick i sig giftet,
hur reagerade han, och hur lyckades han överleva?
De skar djupa snitt i hans axel
och många fler längs hela armen för att få ut giftet.
Hela hans arm försvagades, och det tog flera år
att få tillbaka samma styrka som i den andra armen.
Det är extremt giftigt. Om man har några sår på händerna...
När jag var i labbet och försökte sätta på
skyddshatten på nålen efter extraheringen,
gick den rakt igenom handsken och stack mig två gånger.
Jägarna hade sagt att det börjar svida direkt,
och det sved som bara den. Det sved rejält.
Du har fortfarande kvar hand och finger.
Som tur var fanns det en kran i labbet.
Jag tog av handsken och höll fingret under kranen
och såg till att inget blod kunde komma fram.
Jag gjorde det om och om igen
och lät det blöda ner i handfatet. Jag spolade och spolade.
Om det tar sig in i blodomloppet, går det upp i armen.
Enda sättet att rädda sig själv är att skära snitt hela vägen upp,
så att det blöder så mycket som möjligt innan det når hjärtat.
Vad är det för gift? Är det ett nervgift?
Det verkar på flera olika sätt.
Larverna innehåller ett hemotoxin som bryter ner röda blodkroppar.
Det som händer är... Man kan se på djurets urin
att den färgas svart på grund av de röda blodkropparna
som spolas ut ur kroppen.
Dessutom innehåller det saponiner.
När giftet når lungorna, börjar bubblor bildas.
Det gör att djuret inte kan andas. Hela luftstrupen,
nosen och näsborrarna och munnen fylls med bubblor.
Eftersom pilarna är förgiftade är Xuis pilbåge liten.
Han är en av världens bästa spårare.
Han kan läsa spår i sanden som vi läser en tidning.
Men han läser med alla sina sinnen.
Han hör en orolig fågel. Det betyder att en leopard kan vara i närheten.
Han sniffar i luften efter lukten av elefanter.
Han känner marken vibrera av klövarna hos flyende hästantiloper.
Xui är väldigt bra på att imitera en liten antilop i nöd,
för att locka till sig mamman.
Men det innebär att han också kan locka en leopard.
Man måste röra sig väldigt försiktigt innan man gör det ljudet.
Kerllen Costa är angolan. Han drömde om att bli fotbollsproffs,
men han blev antropolog.
Jag föddes och växte upp i Angola.
Under större delen av min barndom pågick inbördeskriget i Angola.
Min far var helikopterpilot i armén, så jag tillbringade många timmar
bredvid honom i cockpiten. Han stred inte bara i kriget,
utan han ville se till att hans familj var trygg.
Och på dessa resor bevittnade och lyssnade jag på många historier,
många grymheter, som ingen människa borde se eller höra, för den delen.
Och det representerade verkligen inbördeskriget när det var som värst.
Man sköt elefanter med maskingevär från helikoptrar,
båtar med soldater sköt flodhästar på floden,
soldater sprang i skogen och sköt vartenda djur de såg.
Det uppstod en klyfta mellan biologisk mångfald och människor.
Det var inte bara människor som påverkades
av landminor, i ett av de värst drabbade länderna,
utan även djur dödades av landminor.
De var avsedda för stridsvagnar och lastbilar
men de fick sätta livet till på grund av landminorna.
Och därför ser man angolanska flyktingar,
människor och djur, spridda över kontinenten.
Det verkar vara en global trend. Det är inte bara i Angola
man ser människor kämpa mot skapelsen.
Det här hände även i USA i slutet av 1800-talet,
där tåg sakta körde genom de centrala delarna av landet
och passagerarna sköt bisonoxar och allt de fick syn på.
Inte för att äta dem, utan bara för att jaga.
Som om människan försöker förstöra det hon är en del av,
hennes essens, vilket är liv och biologisk mångfald.
Det representeras också av elefanten som sköts av Fénykövi,
som hittills är den största elefanten i världen.
Det är en angolansk medborgare, en angolansk elefant.
Han sköts för att han var majestätisk och storslagen.
Och detta verkar vara skälet till att inte bara den här elefanten,
utan alla andra levande varelser, förgörs av människor.
Det här är ett klipp från den italienska filmen Africa Addio 1966.
På den här tiden var storviltsjakt fortfarande på modet.
I dag har vår respekt för naturen förändrats.
Till och med ett stort fallet träd har sina lokala beskyddare.
Vi har beskyddarnas tillåtelse...
att besöka det här baobabträdet, som är 1 000 år gammalt.
Elefanter har trampat runt här
i jakt på delar av trädet att äta... som här borta.
Här ser vi spår efter dem.
Här ser man... Det här är en hanne.
Avtrycket är cirka 50 centimeter.
Och om man tar den längsta diametern och multiplicerar den med sju,
får man hans mankhöjd.
Han är 2,7 meter hög.
En väldigt stor hanne i utkanten av hjorden när de äter här.
Han är inte en del av den, utan han besöker den.
Fénykövi-elefanten på Smithsonian,
det största landlevande djuret som nånsin har dokumenterats,
dess fotavtryck var... så här stort.
Vi kan jämföra det med det här.
Det här är hans framfot som bär upp huvuddelen av hans huvud och betar.
Det första fotavtrycket som Fénykövi hittade,
Josef Fénykövi, var ytterligare...50 centimeter.
Så den foten var så här stor.
Han trodde att det här var nåt nytt,
en mammut, en mastodont.
En elefant som Afrika eller världen aldrig hade skådat.
Det hittade han på sin första expedition 1955.
De hittade två hannar tillsammans under ett träd.
De sköt den största med sjutton skott, Fénykövi,
som sen döptes till Henry.
De förföljde honom i en jeep i 15 kilometer tills han kollapsade.
Och när de flådde honom
upptäckte de att han hade kulor efter ett flintlåsgevär
i låret, i framlåret.
Gevären skänktes under 1700-talet och 1800-talet till stamledare,
till kungar, för deras stöd för handeln med elfenben
och slavar i den delen av Afrika, portugiserna.
Så den här stora elefanten måste ha varit mer än 100 år.
En elefant som ingen trodde kunde existera.
En elefant... som vi inte förstår i dag när den står där på museet,
en elefant som kan vara en ny underart.
När vi pratade med luchazefolket, berättade de om elefanter
som de har stött på. De har sett elefanter med röda ögon.
Så vi vet verkligen inte.
Och jag är här för att söka hjälp, samma hjälp som Fénykövi fick,
av bushmän som är mästerspårare.
Kerllen och luchazefolket, hitta Fénykövi, hitta Henry,
hitta Henrys ättlingar.
Ta vävnadsprover som vi kan jämföra med den på Smithsonian.
Den på Smithsonian,
där vägde enbart huden två ton när den kom dit.
De använde fem ton material för att bygga upp elefanten,
men kraniet var en och en halv gång större
än nåt annat som fanns dokumenterat på nåt museum.
Och betarna var för tunga
för att monteras, så de ligger i deras förrådsrum.
Vi kan extrahera dna från dem för att jämföra med det vi hittar i dag.
Det intressanta är hur media rapporterade om jakten på den tiden.
Här till vänster poserar Fénykövi framför sin trofé.
Det var Sports Illustrated som hyllade idrottsmannen
som hade satt ett nytt världsrekord. Fénykövi tog noggranna mått.
Här är hans skiss med alla detaljerade dimensioner.
Längst upp till höger har han intygat
att hans data är korrekta.
Han betonar beviset för det nya rekordet
som ännu inte har slagits.
Spökelefanter är de sista stora jättarna
som lever i dessa skogar på hög höjd.
Vi hittar inga elefanter över 1 200 meter. De är där uppe i himlen.
Terra do fim do mundo,
Lisima lya mwono, livets källa, det är den här platsen.
Kalahariöknen, men upphöjd till himlen som ett tempel.
Det är... Under den finns en, jag vet inte vad de kallar det,
ett superkluster av kimberlit. Diamanter, sällsynta mineraler
och guld pressar det upp det mot himlen.
Det finns en gravitationsanomali. Gravitationen är för stor där.
Det kommer upp för fort.
Det har gjort att öknen har pressats upp mot himlen där dimbälten bildas.
Varje morgon är det dimma över sjöarna som inte ska finnas där.
Det är en plats för förlorade saker, som vi.
Den är fylld med riktig magi, vad det nu är.
Jag har varit på en plats där en hel flod försvinner ner i marken,
eller vart den nu tog vägen. En forsande flod ner i en mörk kanal.
Jag har hört folk säga att hitta elefanterna är att hitta oss själva.
Men lär vi oss verkligen nåt av dem?
Jag lär mig inget av en spökelefant.
Det kanske är bättre att det förblir en dröm.
Men vi människor jagar drömmar.
Vi delar drömmar med varandra.
Och om det här förblev en dröm resten av mitt liv,
om jag åkte upp till källorna en gång om året i september,
och satt där i tystnad, som Vundumtiki... vore det kanske bättre.
Berätta hur gamla sanfolket är.
Som forskare finns principen om den största genetiska mångfalden.
Och det ger Kalaharifolket, bushmännen, det största tidsdjupet,
så de är det första folket.
Vi är alla ättlingar till en liten befolkning
bestående av bushmän från Kalahari,
som överlevde istiden, som gömde strutsägg i öknen,
jagade med gift, och sen vandrade vidare.
Några vandrade norrut, andra söderut till kusten.
De vandrade längs kusten hela vägen till Australien,
för nästa genetiska markör är aboriginerna i Australien.
Så snabbt gick de, och sen resten av världen.
Med andra ord är vi deras ättlingar.
De är våra förfäder.
Ja.
Att tänka på dem som annorlunda är... bisarrt.
De är vårt uppvaknande, den mänskliga själens uppvaknande.
Dansen, ritualerna, kulturen, kunskapen,
eld och sten, båge och pil, medicin och gift.
Teknologin började utvecklas här. Det här är vi.
Ju/'hoansifolkets samhälle är helt jämlikt.
Xui har fällt en kudu, men han skryter inte om det.
Han nedvärderar snarare sig själv och förringar bytet.
Kvinnorna gör en stor sak av att ignorera honom.
Pojken här, Xuis son, ska dela ut köttet.
Livet här är på många sätt nedärvt,
även om de använder mobiltelefoner utan problem.
Men jag känner igen mig själv.
Att ha ett bra samtal med sin son i slutet av dagen.
Att gå upp på morgonen utan några planer eller plikter.
Tiden verkar inte existera.
Den här äldste i Nhomabyn
ägnar en stor del av dagen åt att laga sitt musikinstrument.
Jag vet att jag inte borde romantisera det här,
men här, omgiven av höns, känner jag att det inte kan bli bättre än så här.
- Hej. - Hur går det?
Våra tre namibiska spårare bor i olika byar.
För vetenskapligt stöd anländer en besökare till Xuis by.
Det här är Jordana Meyer, specialist på dna-baserad biodiversitet.
Hon är här för att utbilda spårarna.
Vi vill ha de yttre cellerna,
det yttre dna:t som finns kvar från elefanten.
Och vi tar ett prov, som ni kanske känner igen från covid.
Jag ska visa er sen när vi hittar elefantspillning.
Vi tar prover från utsidan. Sen lägger vi det i en sån här liten behållare.
Det är samma vätska som bevarar dna.
Då får vi veta om elefanten är från Angola.
Ja.
Vi kanske testar pilarna.
Det kan finnas en liten bit vävnad från elefanten på den.
Förhoppningsvis. Sen tar vi den lilla biten
och lägger den i den här.
- Den här tekniken verkar lovande. - Mitt i prick.
Men senare, i Angolas högland, visar den sig vara värdelös.
Teamet ger sig nu ut
för att leta efter spillning efter det lokala elefantbeståndet.
Vi samlar in två prover. Ett från insidan,
för det är inte kontaminerat.
Som vi gjorde i går. En av er får hålla den här åt mig.
Ta av korken. Håll den. Jag ska bryta den och sen sätta på den igen.
Det här är ett konserveringsmedel för dna,
så när det väl ligger i behållaren är det väl skyddat.
Tills det ser ut ungefär så här. Ser alla?
Rätt smutsigt. Okej, sen öppnar vi.
Och sen väldigt försiktigt... Det finns en brytpunkt här.
Och den bryts av automatiskt.
Så här ser appen ut.
Och sen kan vi gå igenom all information här.
- Ja, tack. - Vi får se hur det går.
- Har du redan gjort det? - Ja.
Varför gör vi det här?
Vi letade efter spökelefanter och misslyckades.
Helikoptrar, hundratals kamerafällor,
akustiska sensorer. Vi har fortfarande inte sett nån.
Vi har 62 foton nu. Det tog oss sju år att få det första fotot.
Vi är här för att få hjälp av Ju/'hoansifolkets mästerspårare,
Xui, Xui Dawid och Kobus, tre av de sista i livet.
De sista som kan identifiera en elefant på fotspåren,
som kan läsa av landskapet och sanden uppe i Angola.
Sanden i höglandet är Kalaharisand, samma som den här.
De kan läsa den som en tidning.
Och det är med dem, i år, under de kommande sex veckorna,
två månaderna, som vi kommer att få se en stor spökelefant.
De legendariska elefanterna som luchazesjägarna pratar om
i de mest avlägsna dalarna i Livets källa, Lisima lya Mwono,
tack vare dessa mästerspårare. Det är därför vi är här.
Jag ska till Angola, och alla säger att det är bra och alla är glada.
Min fru säger inte hej då när jag åker till Angola.
Bara: "Gör ett bra jobb, så ses vi när du kommer tillbaka."
I Nhoma, Kobus by,
ansluter sig angolanska spårare från Luchazestammen till expeditionen.
De kommer att spela en viktig roll som guider i sitt hemland,
i höglandet, där spökelefanterna gömmer sig.
Vi är med angolanerna. Vi kommer att vara väldigt trygga.
Vi ska till Angola i dag, så vi ska säga hej då.
Byns hövding, här till vänster om Kobus,
ger Kobus tillåtelse och sin välsignelse för att ge sig av.
För Xui och sanspårarna är det här okänt territorium.
De angolanska jägarnas närvaro mildrar osäkerheten
för Kobus och Xui Dawid när de ger sig in i "terra incognita".
Gränsen mot Angola markerar den yttre gränsen av deras värld.
Expeditionen beger sig nu in i ett område
som var ett slagfält under Angolas inbördeskrig,
som pågick i 27 år.
I staden Kuito träffar Steve Boyes en konvoj med stiftelsen Lisima,
en civilsamhällesorganisation som han grundade
för långsiktig naturvård i Angola.
Här växer konvojen till nio fordon,
två bilar med pansarplåtar för landminor, och tolv motorcyklar.
Det krävs för att ta sig till platsen för att slå läger.
Konvojen är på väg till staden Cangamba
för en audiens hos kungen av Nkangala.
Kungens ande möter dem.
Jag ber om tillåtelse att närma mig kungen
för att ge honom två gåvor.
Jag vill visa er två bilder, en av en elefant,
som finns i Washington D.C., USA:s huvudstad,
och elefantkraniet till höger som förvaras där.
Vi tror att det sista gömstället
för de här elefantens ättlingar finns i det här området.
Vi såg spår efter elefanthannar, en väldigt stor.
Det är därför vi är här, för att förstå det här djuret.
Vi vill be om tillstånd att sätta den här på en mycket större pil,
en mycket större båge, långt borta från elefanterna.
Jag kan ge er den nu, så att ni ser att det inte är en pilspets.
Det är bara nåt som tränger in så här långt i huden och sen lossnar.
Lägg den framför honom, så att kan han ta upp den.
Okej.
Det är en speciell kniv som luchaze har ärvt,
med geometri som de har skapat.
Den är likadan som amuletten han har i handen.
Den är för skydd, inte fysiskt skydd, utan andligt skydd.
Och han frågar om du kan, i världen där du reser,
se om det är möjligt
att hitta nåt liknande, men kanske dubbelt så stor.
Och han skulle se det som en symbol för din respekt.
Det är sju tuffa dagars körning från Namibia till Angolas högland.
Det finns varken vägar eller broar i ett område
som är lika stort som England.
De fyrhjulsdrivna bilarna måste lämnas kvar.
Nu är det cirka 16 mil på motorcykel med flera floder som ska korsas.
Lokalbefolkningen har stött på krokodiler i den här floden.
Steve är orolig,
men man har sagt att krokodilerna bara dyker upp efter skymningen.
Vi följer spåren efter luchazemän,
som tillbringar torrperioden här med att jaga antiloper för kött och skinn.
Ett basläger sätts upp.
Våra namibiska spårare har anpassat sig väl till luchazes stammedlemmar.
Jösses.
Motorcyklarna måste lämnas kvar
för att inte störa elefanterna.
De kommande 4,8 milen måste tillryggaläggas till fots.
Det finns omisskännliga tecken på närvaron av elefanter.
Ja.
Spåren i sanden är färska.
Xui har hittat spår efter en ensam elefant.
Han hittar ett träd med färska märken.
Elefanten har petat på barken med beten
och sen gnidit sidan mot det.
Elias Ngunga, luchazespåraren, har hittat färsk spillning.
Vi tar prov över hela högen med spillning.
Och titta där. Vi kommer att hinna ikapp honom.
Det finns en stor chans att de kan få en komplett dna-sekvens från slemmet.
Mest trä, bara trä.
Steve tar också ett prov på spillningens innehåll.
Det är mest rötter och bark.
Det ger en inblick i spökelefanternas livsmiljö.
Forskaren Steve måste vara snabb.
Han måste dela skatten med dyngbaggar,
som dyker upp nästan omedelbart.
Skalbaggen måste i sin tur konkurrera med flugor.
Skarabéer var heliga för de gamla egyptierna.
De hade till uppgift att rulla solen över himlen.
Lägret närmast spökelefanterna används av luchazejägare.
Det är eldar och torkat antilopkött överallt.
Pilspetsen för att ta ett hudprov
på en spökelefant förbereds.
Det här är António Luhoke,
luchazejägaren som har följt med Steve på många tidigare expeditioner.
Dagen därpå hittade de spår efter en väldigt stor elefant.
Den här. Här, prova den.
- Är det den högsta punkten? - Ja.
Oj! Det är stora märken. Är det där mankhöjden?
Det är cirka 3 meter.
Det är som en stor elefant i Okavango, som den vi såg.
Högst upp på bogen eller här?
- Under? Så kanske 30 cm till. - Ja.
Är det en hanne eller en hona?
Det måste vara en hanne.
De tror att det är en hjord med sexton elefanter.
Flera stora hannar går längst fram.
En längst fram och tre eller fyra på sidorna för att skydda dem.
Och en eller två har brutit av sina betar.
Han tror att det här är en av de fyra på sidorna,
som banar väg för hjorden.
De säger att den här delen når dit upp, och bogen...
- Bogen. - Där.
Ja.
Och han gör så här.
Den är gott och väl 3 meter hög. Det är större än de i Botswana.
Hur stora är de där?
De blir inte högre än 3 meter.
Och de väger sju, åtta ton.
Fénykövi vägde 13 ton. Så vi pratar om...
- 9 eller 10? - Ja, 9 eller 10 ton.
Xui och Xui Dawid upptäcker nåt annat som alla har missat.
Det här hårstrået utgör en del av de forensiska bevisen.
Xui förklarar att elefanten har begett sig in i de blöta torvmarkerna.
Han hörde oss komma.
Efter det stora regnet, efter det lilla regnet,
gick han här, han sprang faktiskt här.
Ser du fotavtrycket? Han sprang dit bort, där Tony står nu.
Vi har två kameror. Den första sätter vi där borta.
Okej.
Här eller...
Trots den här sofistikerade apparaten,
fångade den aldrig nån spökelefant.
I slutändan kommer allt att handla om handhållna mobiltelefoner.
Vi har sällskap av den här spindeln under natten.
Den är giftig, och ungarna den har på ryggen
är lika giftiga.
Spindeln var märklig nog, men morgonen därpå
trodde jag att jag fortfarande drömde om demoner.
Nej, det har... Vi var sex dagar efter honom.
En dag bakom avelshjorden.
I går var vi precis bakom avelshjorden och jagade dem.
De känner vittringen av oss. Därför har teamet gått runt.
De är antagligen med dem.
Och vi är cirka tre timmar efter hannen, så vi närmar oss.
Men sen hände nåt oväntat.
Varje morgon gav sig olika team ut. Här, Elias och António.
De filmades när de lämnade lägret, men kameran följde Steve och Kerllen.
Jag tror att den låg i hans ficka.
Plötsligt ser Elias och António den största av alla spökelefanter,
den vaga grå formen mellan bladen.
António hinner bara filma med mobilen.
Sen skyndar han sig för att hitta en bättre position.
Och nu, i bara några sekunder, kan vi skymta den.
Sen ger sig elefanthannen i väg.
- Tog de en bild? - Ja.
Får jag se bilden?
Var det här allt?
Var det värt tio års sökande och den mödosamma expeditionen?
Var det här beviset? Var det här sanningen?
På sätt och vis, ja, men en ytlig sanning som bäst.
Ja, spökelefanterna existerar.
Det har vi bevis för,
för en av dem fångades på en i övrigt nedslående film.
Så här?
Det var definitivt den största elefanthannen.
Mankhöjden visar att det är Afrikas största kända elefant,
och därmed det största landlevande däggdjuret i världen.
Två dagars vila.
Sen har Steve tur.
Jag sa precis till Gary och Xui att vi hörde en elefant på andra sidan åsen.
Vi ska se om vi kan se vilken det var.
Efter knappt två timmars vandring får de syn på en elefant.
Vår kamera höll sig i bakgrunden,
och det vi ser filmades av Steve med mobilen.
Xui skjuter försiktigt sin pil.
De hämtar pilspetsen som ska ge dem ett dna-prov.
Jag såg den inte ordentligt.
Den studsade nog eller missade målet.
När den träffade marken blev den sandig.
Men elefanten är här.
- Du sa att den träffade rumpan. - Ja.
Var är elefanten nu?
Det fick elefanten att fly,
så de gav upp det här med pilarna.
Titta på den.
Men Steve fick sin belöning. Han fångade den på film.
Det här är...
Steve, Steve, Steve!
Xui berättar upprymt hur han visade Steve elefanten.
När den första upphetsningen hade lagt sig,
ställdes Steve återigen inför frågan om det hade varit bättre
att de aldrig hade stött på spökelefanterna.
Var de inte bättre som en regnbåge, som en hägring på himlen?
Och ändå stötte han på en av dem på riktigt.
Verkligheten gick inte att förneka. Steve måste leva med sin framgång.
Han är ensam, i vattentornet, på den här platsen.
Och en annan verklighet slog till, regnet.
Expeditionen måste återvända innan torvmarkerna
och floderna blev oframkomliga.
Livets källa.
Nu var det dags att återvända och säkra bytet,
de biologiska proverna från spökelefanterna.
Smithsonian hade gett tillstånd att ta ett dna-prov från Heny,
för att jämföra det med Steves prover.
Var ska vi ta provet?
Nånstans här, tror jag, eller där betarna har suttit.
Jag ska samla in proverna, men mitt team måste hjälpa till.
Melissa Hawkins tilldelades uppgiften.
- Tack för att du gör det här. - Okej, bra.
Mary Faith Flores ska hjälpa henne med nästa steg.
Vid basen av en av kindtänderna
hittade hon vävnad, som till och med efter 70 år
fortfarande var färsk nog för att vara lovande.
Nästa procedur måste utföras i en helt steril miljö.
Det här är Henrys vävnadsprover.
Melissa och Mary ska extrahera dna:t här.
Steve levererar prover med slem och spillning från spökelefanterna
till Katherine Solari på Stanford University.
I bakgrunden ser vi Dmitri Petrov,
hjärnan bakom Stanfords genomiska program.
De här proverna togs från elefanten för bara några veckor sen.
Fem av dem kommer från spökelefanthannen.
Jag ska ge er dem.
Det här kommer från elefanthannen.
Perfekt. Vi ska bara krossa det för att öppna alla celler
och frigöra allt dna, så att vi kan se allt som finns där.
Vad de äter och prover från elefantens dna.
Sekvenseringsmaskinen.
Den är toppmodern och värd drygt en miljon dollar.
Ska proverna in här?
Ja, precis. Det är här de hamnar.
De ska gå igenom ett antal steg innan de hamnar här.
Det är här som datan genereras.
Och den här maskinen skapar sex miljarder sekvensläsningar.
6 miljarder. Så 6 000 miljoner dna-sekvenser.
Det är mycket.
Jag ska visa dig. Varje rad här är en läsning. Det här är 150.
- Det är många bokstäver. - Långa rader. Och sen...
Så du pratar om sex miljarder såna här rader från maskinen?
- Precis. - Från elefantspillningen.
- Precis. - Är det mitokondriellt?
Allt det här är dna.
Bara dna? Allt som finns? Vad ska ni göra med datan?
Det här är ett exempel på den datan som är lite mer bearbetad.
- Här är allt kartlagt. - Okej.
Det här är en elefant. Det här är en annan elefant.
Att hitta anomalierna, här markerade med gult, är omöjligt för människor.
Av de miljarder linjerna
identifierar ett datorprogram skillnaderna mellan två exemplar.
Elefanten här nere jämfört med elefanten här uppe.
Det här är University of California, Riverside.
Det sista steget i Steves forskning görs här för att jämföra dna:t
från spökelefanterna med Henry och andra ättlingar.
Hej, Steve.
Det leder honom till Ellie Armstrong.
Trevligt att träffas.
- Jag tog med nåt till dig. - Tack så mycket.
- Jag visste att du skulle komma. - Visste du att vi var på Smithsonian?
Absolut.
Vi grävde under tänderna och tog ut lite vävnad.
Målet är att jämföra det med proverna jag tog med från Angola.
Med de här kan vi spåra elefanternas historia.
Vi vet några saker om det historiska exemplaret,
som var det samlades in, men vissa saker vi inte,
särskilt inte i relation till dina elefanter i Angola.
Vi kommer att kunna säga vilket bestånd elefanten kom från,
om den var släkt med skogselefanter eller andra elefanter,
eller hur den skiljer sig från elefanterna vi ser nu.
Jag har sett tusentals elefanter, men de här har långa ben och är höga.
De har små fötter i relation till sin storlek. De lever på hög höjd.
Om man skulle flytta en savannelefant eller en bushelefant
från Okavangodeltat dit upp, skulle de inte överleva.
Är det galet att tänka sig att de är en underart eller...
- Ja... - Nåt helt annat?
Vi kan spåra det med det genetiska dna:t.
Så vi kan förstå om det här är en släktlinje
som härstammar från historiska släktlinjer,
som den på Smithsonian,
eller om det här är nåt helt nytt som det inte finns prover från.
Det är det fina med genetisk sekvensering. Ibland har vi arter
vi inte kan skilja på med blotta ögat.
Men när vi tittar på genomet vet vi att de är olika.
När vi sekvenserar genom rör det sig om 3 miljarder baspar dna.
Vi måste lägga in det i superdatorer och sen bearbeta all data.
Det brukar ta ungefär sex månader till ett år,
för vi måste ta in all genetisk data som har sekvenserats för elefanter,
så att vi kan kontextualisera datan som du har tagit med.
Första gången tar det tid, men andra och tredje gången går det snabbt.
Hennes fynd kommer att publiceras i vetenskapliga tidskrifter.
Jag förbryllades av alla döda fåglar till forskning.
De dök upp som egyptiska mumier i evig dvala.
Men hur kan vi hålla den krympande artrikedomen vid liv?
Kan spökelefanterna hållas vid liv långt in i framtiden?
Att övervaka deras överlevnad med hjälp av beväpnade vakter,
har bara saktat ner den dramatiska minskningen.
På väg tillbaka från expeditionen
hade Steve ännu en fascinerande audiens med en lokal kung.
Hans djupt rotade traditioner kan vara nyckeln till skydd
och överlevnad för spökelefanterna. Allt är formaliserat.
Först ger han dem tillstånd att berätta om expeditionen.
En av kungens egna jägare,
som var en del av expeditionen, berättar om händelserna dag för dag.
Och nu talar kungen.
Han påminner oss om elefanterna genom att berätta om sitt folks myt.
Kerllen översätter varför elefanter tillhör stammen.
När jägarna gav sig ut för att jaga,
fanns det en liten elefant längst bak i hjorden.
Den här elefanten, en liten elefant, kom till Kwangofloden.
Och när den kom till floden
började den slita av sig huden.
Och när han slet av sig huden, kunde jägaren se att det var en kvinna.
Och han hjälpte henne att ta av all elefanthud.
Tillsammans med kvinnan
kom han springande hela vägen hit, till Nkangalas kungarike.
Han behöll kvinnan som fru och han fortplantade sig med henne.
Det är därför han säger att elefanterna är en del av folket.
När du bad kungen om tillåtelse
innan vi åkte, för vi bad om tillåtelse, knäböjde han.
Och han utförde en ritual för att be förfäderna om tillåtelse.
Och de lät er se elefanten.
Det är därför ni lyckades se den.
De elefanterna får man inte se om man inte ber kungen om tillåtelse,
och kungen inte ber sina förfäder om tillåtelse.
Finns det hopp i den afrikanska mytens bestående kraft
att människor och elefanter hör ihop?
Kommer landskapet att omsluta spökelefanterna under lång tid?
Antagligen inte.
Men traditionens kraft bleknar inte så lätt.
Det är slående att både Steve
och den stamäldste är övertygade om
att om elefanterna försvinner, är det ett förebud om
att vi också kommer att göra det.
Livet skulle gå vidare, men utan oss.
Dna-analysen visar att Henrys far var en spökelefant.
Men fler prover krävs för att avgöra härkomst.
Henrys mor kan vara helt unik.
Steve, Xui, Kerllen och jägarna
samarbetar med kungen för att skydda höglandet,
där elefanterna har levt i tusentals år.
Översättning: Karolina Gustafsson