Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
СВЯЩЕННИЙ ШЛЯХ
Ф. ФІНЧ ДИРЕКТОР ІЗ МАРКЕТИНГУ
ШВИДКА ДОПОМОГА
МЕДЕЛІН ФІНЧ ПАРАМЕДИКИНЯ
ЦИТАЛОПРАМ. ТАБЛЕТКИ
ВХІДНИЙ ДЗВІНОК ЕЛІС
Еліс, уже дуже пізно.
Не треба було так тікати.
Тато скаже повернути машину.
- Не знаю, що й сказати. - Де вона?
- Еліс... - Вона вернеться додому?
Чорт.
Уже по другій ночі.
- Вона вернулася у квартиру? - Хтозна.
То де ж вона? Медс, де моя машина?
Не знаю, Френку. Візьми завтра мою машину.
Справа не лише в машині, правда ж, Медс?
- Ти ж не на зміні? - Ні.
Думав, для відпусток бракує персоналу.
- Це правда. - Угу.
ВИБАЧ, ЩОСЬ ВИБИЛО...
ПЕРЕТЕЛЕФОНУЙ НАМ
Медс, це тимчасова слабкість.
Може, я їй подзвоню? Спитаю, чи нормально дісталася.
Тато просто питає, чи ти вже у квартирі.
Якщо ти не хочеш з нами говорити, надішли повідомлення абощо...
Вибач, що?
- Коли? Коли це сталося? Щойно? - Що відбувається?
- Еліс, ти поранена? - Що? Що?
А та людина поранена?
- Медді, Медді, що сталося? - Еліс? Що з нею?
- Глянь, чи вона поранена. - Її вдарили?
Френку, дай послухати!
Де вона зараз?
А ти? Ти досі в машині?
Гаразд, є хтось поруч, хто може допомогти? Якийсь будинок? Авто?
- Хтось, хто б допоміг. - Увімкни динамік.
- Чому ні, де ти? - Я маю її чути! Медс?
Що, чому ти не в місті? Ти дзвонила на екстрену лінію?
- Ні-ні-ні! Дай я з нею поговорю. - Швидка вже їде?
Ні, Еліс, це дуже важливо, подзвони туди.
І розкажи, де ти саме,
і що саме сталося. Гаразд? Оператор допоможе тобі, чуєш?
- Я вже подзвонила їм. - Гаразд, то швидка вже їде.
Гаразд. Тоді чому ти не на зв'язку з оператором?
- Треба говорити! - Я збила!
- Не слід було. - Що саме?
- Можеш сказати, що діється? - Тобі передзвонюватимуть.
- Ні, передзвони їм. - Дай слухавку.
Оператор скаже, де саме зараз швидка допомога...
І вони точно скажуть, що тобі робити. Я цього не можу.
Що? Звісно, що можеш!
Ні, Еліс, передзвони на екстрену лінію. Френку!
Еліс, вибач, що відбувається?
Дідько. Гаразд. Гаразд, слухай...
Я... Ми з мамою приїдемо до тебе, добре?
- Не клади слухавку. - Ні, хай говорить з оператором.
Ні, з тобою! А не з парамедиком. Говори, поки не приїде швидка.
Еліс, як довго їхатиме швидка? За їхніми словами.
Три... Двадцять хвилин!
- Боже. - Ти приїдеш?
Де ти?
В Ешфолкському лісі, на Халлоу-Роуд.
Добре, я їду.
Я не кластиму слухавку.
Казатиму, що саме робити,
але підійди до людини на дорозі.
Мусимо знати, у якому вона стані.
Добре? Ти вийшла з машини?
Ти не їздила на СТО?
Ні, встав усередину й потряси. Тоді заведеться.
Еліс, я нікому не допоможу, якщо ти не відповідатимеш.
- Поремонтуй свою машину! - Не мовчи!
- Куди їхати? - Халлоу-Роуд.
В Ешфолку?
Сонечко, якщо робимо це, то зараз.
ХАЛЛОУ-РОУД ЗАЛИШИЛОСЯ 50 ХВИЛИН
Еліс, ця людина може загинути, якщо ти лишиш її на дорозі.
А цього не має статися.
Тоді вийди з машини.
Ти ввімкнеш нарешті гучномовець?
Еліс, як там ця людина?
Це дівчина.
Боже, вона приблизно мого віку. Мамо.
Що мені робити? Мамо?
- Вона дихає? - Вона нерухома.
- Підійди до неї. Вона реагує? - Не можу, у неї розплющені очі.
- Боже. - Стань біля неї на коліна й...
- Ні, Еліс... - У неї кровотеча.
Еліс, ми не можемо більше чекати. Ти повинна зробити це зараз.
- Я з тобою. - Ні. Тут нікого немає.
Сонце. Я жену щосили. На максимально можливій швидкості.
Зараз мусиш слухатися мами, добре?
Рятувати людей – це її робота.
- Вона вибігла з нізвідки... - Я знаю. І ніхто тебе не звинувачує.
Здається, вона не дихає.
Еліс, спершу перевірмо її дихальні шляхи.
Обережно поклади одну руку на її лоб,
а іншу – на підборіддя, аби відкрити дихальні шляхи.
- Ясно? - Мушу покласти телефон.
Так. Увімкни гучномовець, аби ти знала, що ми тут.
Гаразд. Її дихальні шляхи чисті.
Тепер перевір дихання.
Перевір долонею, чи підіймаються й опускаються груди,
і водночас приклади вухо дуже близько до її рота й носа.
Ти маєш почути й відчути її дихання, гаразд?
Мамо, мені здається, що вона не...
Пам'ятаєш, ми вчили серцево-легеневу реанімацію?
- Памʼятаєш? - Я не можу...
Можеш. Згадай масаж грудної клітки.
Ми зробимо цикл із 30 вдихів, а потім два рятівних вдихи між ними.
Не забудь затиснути їй ніс, добре?
Еліс, я не хочу, аби ти це робила, але тобі буде набагато важче,
якщо ти навіть не спробуєш.
Еліс, починай масаж.
- Добре, добре. - Добре, молодець.
- Ти пам'ятаєш ритм? - Ніби так.
- Не чекай. - Добре! Я рахуватиму.
Гаразд, я з тобою.
Один, два, три, чотири, п'ять, шість, сім, вісім, дев'ять, десять.
Один, два, три, чотири, п'ять, шість, сім, вісім...
Тримай руки прямо.
Один, два, три, чотири, п'ять, шість, сім, вісім, дев'ять, десять.
- Тридцять. - І два рятівних вдихи.
І два рятівних вдихи.
Дуже добре, Еліс. А тепер повтори цикл.
Один, два, три, чотири, п'ять, шість, сім, вісім, дев'ять, десять.
- Раз, два... - З'єднай пальці.
- Тисни основою долоні. - ...вісім, дев'ять, десять.
Один, два, три, чотири, п'ять, шість, сім, вісім, дев'ять...
Тримай руки прямо.
Ще раз. Ти молодець, Еліс.
ВИМКНУТИ МІКРОФОН
- Що? - Їй не можна цього робити.
- Вона мусить. - Медс, а якщо та дівчина мертва?
- Вона когось збила. - Так, я знаю.
То чому питаєш?
Один, два, три, чотири, п'ять, шість, сім, вісім, дев'ять, десять.
Добре. Ще раз, Еліс.
- Змін немає. - Гаразд.
Треба до приїзду швидкої змусити її серце битися.
- Повторюй цикли. - А якщо вона не встигне?
Сонце, знаю, це нелегко, але її життя в наших руках.
У моїх і твоїх. Тому не зупиняйся.
Один, два, три, чотири, п'ять, шість, сім, вісім, дев'ять, десять.
Один, два, три, чотири, п'ять, шість...
Сонечко, не сповільнюйся.
Памʼятаєш пісню?
Слоненятко Неллі скрутило хобот свій І сказало циркові: «Па-па»
І з хоботом пішло собі...
Добре. Ага.
Ватажок стада кликав його У далеку далечінь
З'єднай пальці й тисни далі.
- Вона... Вона не дихає... - Гаразд, два рятівних вдихи!
- Намацала пульс? - Ні. Ні, нічого не відбувається!
- Марно! - Його важко знайти.
Ні... Ще один цикл.
Доки за це не візьметься парамедик.
- Не можу... - Не дай їй умерти.
- Медді, чорт забирай! - Прошу, масажуй знов!
- Воно не діє! - Ми не знаємо!
Мила, можеш зупинитися. Це нормально. Ти не винна.
- Їй не можна зупинятися! Еліс? - Ти не уявляєш, у якому вона стані.
Може, це даремно. Ти травмуєш її!
Це моя робота. Це ти доручив мені контроль.
- Зупиниться – я їй не допоможу! - Мамо? Мамо...
ВИМКНУТИ МІКРОФОН
- ...я можу зробити ще кілька циклів. - Так, дівчинко. Я знаю, що можеш.
Слоненятко Неллі скрутило хобот свій І сказало циркові: «Па-па»
І з хоботом пішло собі, пішло собі
Ватажок стада кликав його У далеку далечінь
Вони зустрілися в сріблясту ніч На шляху в Мандалай
- Ще. - Хай зупиниться.
Ні, ще раз, Еліс.
Слоненятко Неллі скрутило хобот свій
І сказало циркові: «Па-па» І з хоботом пішло собі
Що це було? Що таке? Що сталося?
- Її груди! - Сонце, усе нормально.
Таке буває. Можеш продовжувати.
Дідько, що це?
- Ребро або тріщина в грудині. Буває. - Ти зараз жартуєш?
- Еліс, повернися в машину. - Ні, це не означає, що вона померла.
- Мамо, її груди проломилися. - Гаразд.
- Еліс, сідай у машину. - Ні. Френку, не можна цього робити.
Чорт забирай, годі! Уже все! Еліс, залиш цю дівчину.
Чекай у машині на швидку.
Так.
Ти не уявляєш, у що це для неї виллється.
Вона вже була мертва.
Цього вже не відвернеш. Дівчина мертва.
Пробачте.
Еліс? Дідько!
Ну ж бо...
ЕЛІС ЗʼЄДНАННЯ
Це Еліс Фінч.
Я зараз надто зайнята. Щось важливе – залиште голосове. Па-па!
Прошу, візьми слухавку.
Нам треба знати, чи швидка приїхала.
І чи ти в нормі. Ми вже недалеко, передзвони.
ЗАЛИШИЛОСЯ ЧАСУ 39 ХВИЛИН
Вона там сама?
Швидка, напевно, уже приїхала, правда?
Час реагування на виклик першої категорії – до 15 хвилин.
Це означає «так»?
Слухаючи все це, я мусив зупинити її.
Ми ж знаємо, що дівчина була...
Медс, я думав лише про благо Еліс.
Я гадав, ти робитимеш так само. Там не було надії.
Що ти робиш?
- Медді? - Це моя машина, Френку.
- Коли ти зірвалася? - Я не зривалася.
Я знаю, що не можу зрозуміти, як це – утратити пацієнта.
Але вона була точно мертва.
Я мусив поставити Еліс... нашу дочку на перше місце.
- Вони були одним цілим. - Ні, це неправда.
- Ти вмовив мене на це. - Що ти маєш на увазі?
Вона мала говорити з кваліфікованим оператором, а не зі мною.
Загаси, добре?
Ну ж бо.
ЕЛІС ЗʼЄДНАННЯ
Це Еліс Фінч. Я зараз надто зайнята. Щось важливе...
- Залиште голосове. Па-па! - Еліс, благаю, підійми слухавку.
Я мушу знати, що відбувається. Це не твоя вина.
Поліція це зрозуміє. Ел, усе буде добре.
Френку, дівчина мертва.
Вона вибігла на темну дорогу в хащах.
Поліція візьме все до уваги.
Та й чому ця дівчина так пізно вешталася в Ешфолку?
- Та ну? - Майже третя ночі.
Ну а чому Еліс там була?
Ти ж знаєш, у неї була купа причин.
- Вона через Ешфолк поверталася. - Боже, вона тікала від нас.
Вона не тікала! Що ти таке кажеш?
Це була... Це була просто суперечка, Медс. Помилкове рішення.
Вона молодець. Ти, напевно, не знаєш, як добре вона вчиться в універі.
Викладачі запропонували їй протягом року вчитися за кордоном.
В Австралії. Ми виховали її правильно, Медс.
- Френку? - Що?
Мені шкода батьків тієї дівчини.
Чому вона так пізно бігала по лісі?
Не знаю, може, там є кемпінг.
Він закритий. Хіба ти не пам'ятаєш?
Ми водили туди Еліс в останній тиждень вересня.
Може, було свято.
Еліс! Не можна так більше кидати слухавку.
Швидка приїхала?
- Еліс, не мовчи! - З тобою є ще хтось?
- Я вернулася в машину. - Гаразд. Добре.
- Нікуди не їдь, ми недалеко. - Я застрягла у кюветі.
- Я марно витягала її... - Зараз не думай про це.
Їй і не можна їхати. Еліс, не покидай місця події.
Вона стоїть на місці.
- Що там швидка? - Її немає.
Тобі дзвонили? Оператор?
- І чи говорили по телефону? - Ні.
Як? Хтось мав приїхати вже.
Мабуть, затримуються. Бракує ж людей.
- Чому ти в Ешфолку? - Краще потім...
Краще першими почуємо ми, а не поліція.
Еліс, розкажи нам, що сталося.
Я їхала, а вона вибігла з лісу прямо на машину.
Як швидко ти їхала?
- Я не могла звернути. - Як швидко?
- Не знаю, мене занесло. - Чому через Ешфолк?
Я їхала до квартири, але подумала, так швидше.
- Ніж на автобані? - Я мусила залишити його.
- Чому? - Медс, легше.
Еліс, поліція все це тебе запитає.
Я не могла ні дихати, ні зосередитися...
У мене тряслися руки. Я все думала про все, що ти сказала.
До квартири було зась, бо там він.
А додому зась, бо там ви.
Мені просто потрібно було побути на самоті. Тому я поїхала в Ешфолк.
Ми з друзями приїжджали сюди вночі, коли тут нікого не було.
Тут я познайомилася з Якубом.
Якби я побачила Якуба у квартирі, мусила б йому сказати,
- але я не знала, що казати... - Не хвилюйся за нього.
Не зараз.
Якби я спершу сказала йому, то мене б тут не було!
- Еліс, о котрій ти туди приїхала? - Я не впевнена. Близько десятої.
Що? Це понад чотири години тому.
- Я втомилася й заснула. - Боже, Еліс! Не можна цього робити!
Мені нікуди було йти! І я дуже втомилася.
Я збудилася й не знаходила головну дорогу.
Я заблукала. Тут немовби лабіринт.
- Я тобі не вірю. - Що?
Я не вірю, що ти поїхала туди подрімати.
Поліція теж не повірить.
- Ти під кайфом? - Що? Не кажи дурниць!
- Скажи правду. - Звісно, що ні!
У вересні Еліс подзвонила до мене дуже сумна,
бо вжила екстазі з друзями.
І думала, що в неї передозування.
Вона боялася йти до лікарні, тож набрала мене.
Виявляється, у неї просто була панічна атака. Правда, Еліс?
Я почекала, поки змогла безпечно їхати. Я була в нормі.
- Еліс, що ти вжила? - Небагато...
Усі в універі так робили.
- Мені було так погано! - Еліс.
- Тож ти була під впливом наркотиків. - Усе не так. Вона вибігла на дорогу.
Ти й швидкості своєї не знаєш!
Поліція буде... Чому не приїхала швидка?
Будь ласка, скажи, що ти її викликала!
- Я думала, ти її врятуєш. - Еліс.
Пробач мені. Пробач.
- Чому не викликала екстрену службу? - Я не знаю.
Знаєш. Ти подзвонила нам, бо ти завжди нам дзвониш.
- Бо ми даємо тобі легкий вихід. - Я потребувала твоїх вказівок.
Якщо швидка так і не приїхала, то всі ці штучні дихання були марними!
Як ти могла не знати?
- Я не могла її врятувати! - Пробач!
Швидка могла врятувати їй життя!
Усе відбувається так швидко!
Боже, треба комусь подзвонити.
Я знаю декого з поліції. Може, до Софії Ґрант?
- Вона б діяла обережно. - Мамо, ти дзвониш у поліцію?
- Ми мусимо, Еліс. - Мене заарештують?
Не знаю. Я не знаю, що казати.
- Не знаю, як це виправити! - Я сяду?
Я не можу це виправити.
Я можу поговорити з Софією, вона знає, що робити.
Але вона просто вистрибнула. Я не могла викрутити. Присягаюся.
Тату...
Будь ласка. Клянуся. Я не могла.
Ми більше нічого не можемо зробити! Не треба було мені дзвонити!
Я не хочу в тюрму!
Я візьму вину на себе.
Я візьму її провину на себе.
- Ти не можеш цього зробити. - Ні, можу. Я її тато.
Це моє авто. Скажеш, що їхав я.
- Френку, ні. - Лиш треба приїхати до неї першими.
Поліція дізнається. Я поговорю із Софією.
- Вона залагодить справу. - Й Еліс заарештують.
Якщо доїдемо першими, ти зможеш відвезти її додому.
Я залишуся з машиною. І тілом.
Подзвоню в поліцію й розкажу історію Еліс. Що дівчина вибігла на дорогу.
І що... І що я нічого не міг вдіяти.
Я тверезий, Медс. Не буде сліду алкоголю.
Ні наркотиків.
Може, я трохи гнав.
Але поліція це зрозуміє, зараз третя година ночі.
Темна дорога, немає ліхтарів. І тут дівчина вибігає з лісу.
- Вони це зрозуміють. - Френку.
Я ніяк не міг запобігти.
Якщо ми викреслимо Еліс із рівняння, то її там ніколи й не було.
Правильно, Еліс?
Мене тут немає.
Добре, тоді домовилися.
- Я поговорю з татом. Вимкну мікрофон. - Ні, я сама.
Лише на хвильку, добре?
- Ти не покриєш її. - Я не покриваю.
Поліція дізнається.
Поліція повірить у те, що я скажу. Чому їм не вірити?
Френку, було вбито людину.
Що тут ще можна сказати, Медс? Ну чорт забирай, дідько!
Що ще ми можемо зробити? Нічого!
Якщо скажуть, що це смерть через необережне кермування, ти сядеш.
- Можеш утратити все. - Якщо Еліс сяде, я втрачу все.
Не можна карати її за дурну помилку. Це був нещасний випадок.
Не можна руйнувати її майбутнє.
Ти даєш їй те, що вона, на її думку, хоче.
Легкий вихід.
Але вона ніколи не забуде її обличчя, Френку.
Це вплине на кожне рішення, яке вона ухвалюватиме, поки житиме.
Я це знаю.
Що б ми не робили, як би вона не намагалася це ігнорувати,
почуття провини з'їдатиме її.
Та й таке. Усе безнадійно?
Я не можу з цим змиритися й не змирюся.
Але якщо так кортить здатися, дзвони своїй подрузі з поліції
й поясни своїй дочці, чому ти не допоможеш.
- Можеш пояснити, чому все втрачено. - Ви ще тут?
Ти можеш це зробити. Тому що я не буду. І я не можу.
Вирішуєш ти.
Мамо.
- Тату? - Я тут.
Тату, що відбувається?
Ми вже недалеко, скоро будемо.
- Усе буде добре, Ел. - Дякую.
Прошу. Залишайся на лінії.
ЗАЛИШИЛОСЯ ЧАСУ 26 ХВИЛИН
Що буде з нею далі?
Еліс, не треба зараз про це говорити.
Мамо? Я хочу знати.
Коронер приїде й забере її.
- А її сім'я? - Ні, вони побачать її пізніше.
- Я залишила її на дорозі. - Ел, сиди в машині.
Мамо, як ти це терпиш?
- Тобто? - Коли ти на роботі.
Ти точно бачиш людей, які скоїли таке.
- Як ти витримуєш дивитися на них? - Еліс, ти не зробила нічого поганого.
- Нещасні випадки стаються щодня. - Це не був нещасний випадок.
Кажу, не треба зараз про це говорити.
Краще думаймо... Думаймо про університет.
У тебе ж, напевно, скоро іспити?
- Боже. - І твоє стажування.
Рік для набуття практики.
У твоєму віці я за такий шанс усе б віддав.
Еліс, дивимося прямо в майбутнє.
Тільки прямо, не озираємося, лише вперед.
І ти будеш далеко від цього. Не встигнеш й оком змигнути.
- Я не можу закінчити університет. - Ні, можеш. І закінчиш.
Ця ніч не зруйнує твого життя.
- А як же Якуб? - Еліс, ні.
- Він має право знати! - Ні, Еліс!
Рішення щодо цього обговоримо пізніше. Ти зараз не в тому стані.
І я знаю, як краще. Ми з мамою знаємо, що для тебе краще.
- Якщо Якуб хоче залишити... - До дідька Якуба!
Ясно? Я знаю його, знаю, що він за тип! Він не буде...
Він покине тебе!
- Але я мушу розказати йому. - Дідько, Еліс!
Тут вирішую я, ясно?
Я єдиний, хто розв'язує цю проблему. Це довбану фігню срану!
Я маю право відтепер вирішувати.
А кидати університет, щоб завести сім'ю з довбаним поляком у 18 років –
це не варіант!
Якуб – чех.
Гаразд, Еліс.
Еліс, послухай, ти вкрала нашу машину, щоб утекти від сварки,
поїхала в ліс, щоб накуритися, щойно дізнавшись, що ти вагітна.
Замість вияснити все з хлопцем у квартирі.
Ми народили тебе молодими, це правда. Звісно, ми робили для тебе все.
Але я залишаюся при своїх словах.
Ти не готова до такої відповідальності, сонечко.
Вибач, якщо моя реакція тоді була не такою, як ти сподівалася.
Але я сказала це тоді й скажу зараз, ти не хочеш бути матір'ю, Еліс.
А ви?
- Що? - Хотіли мати дитину?
Ел, не говори дурниць. Звісно, що хотіли.
Усе, що ми хочемо зробити, – захистити тебе від усього, що сталося.
А ці нещасні випадки,
як-то наркотики і Якуб, їх можна виправити.
Я зроблю все, щоб вернути тебе до норми...
Еліс, я завжди буду поруч, щоб направляти тебе.
І все завжди виходитиме на краще...
ПЕРЕБУДОВА МАРШРУТУ
- Чорт. - Ми пропустили поворот?
Пише, треба було наліво. Я не бачив повороту.
- Точно? - Так, точно не було.
GPS глючить, як і все в цій тарадайці.
- Треба повернутися назад. - Ні, я знаю, що це правильний шлях.
- Бляха, я замовив тобі СТО, Медс. - Думаю, нам треба повернутися.
- Думаю, слід було з'їздити. - Френку.
- Я знаю, куди їхати! - Каже повертатися!
Так доїдемо позаду вершин біля Ешфолкського лісу!
Забула. Чи тобі щось тепер начхати.
Ми щороку всі сюди приїжджали.
- Що? Що це ти маєш на увазі? - Ти знаєш що.
- Я знаю? - Так.
Останні шість-сім місяців тебе немає. Немає.
Ти не кажеш мені, що діється.
Ти б не повірив, що Еліс вживає наркоту.
Річ не в цьому. Тебе немає.
Ти й на роботу не...
Останнім часом кажеш таке, що, схоже, тобі начхати. Чи що так завжди було.
І полагодь уже цю кляту машину.
ПЕРЕБУДОВА МАРШРУТУ РОЗВЕРНІТЬСЯ
- Каже, треба розвернутися. - Повороту наліво немає.
- Тату, я вас бачу. - Що-що?
Я бачу вас. Я бачу ваші фари крізь дерева.
- Тобто? - Їдьте, це довга дорога.
Вона огинає ліс.
НОВИЙ ШЛЯХ
Але ви недалеко.
Я увімкну фари, щоб ви мене побачили.
- Ні! Вимкни їх! - Що?
Вимкни фари! Це не ми, це чиясь машина!
- Вони тебе бачили? - Вони все ще їдуть сюди.
- Вони мене побачать. Її! - Ні, не побачать. Слухай.
Тату, що мені робити? Що...
Вони не побачать її й не знатимуть, що вона там,
бо ти забереш її з дороги.
Ти забереш зараз її тіло з дороги
й сховаєш у лісі якомога далі.
- Вона не може цього зробити. - Прибери її тіло.
- Ні, Френку! - Просто зроби це, бляха!
- Я не хочу. - Мусиш, інакше все скінчено!
- Френку. - Заради Бога!
- Поки їх нема! - Це лиш гірше.
Усе під контролем. Гаразд, Еліс. Прибери негайно її тіло з дороги.
Гаразд.
- Френку. - Не треба. Не треба, Медді.
- Не зациклюйся на цьому, Еліс. - Я не можу.
Так, можеш. Візьми її за одяг і стягни з дороги.
- Прошу, швидко! - Вибач.
- Ти надійно її заховала? - Я залишила її туфлю на дорозі.
Вернися й швидко забери!
Гаразд.
Її обличчя змінюється!
- Що? Тобто? - Вона стає кимось іншим!
- Ти верзеш дурню! - Ні! Я не можу цього зробити!
Ти досі під кайфом?
Ні, Еліс, не тікай. Не тікай!
Вітаю.
З тобою все гаразд? Коханий, вимкни фари.
Ти засліплюєш цю дівчинку. Ми не хотіли тебе налякати.
Допомогти з автомобілем?
Ти сама?
Еліс, поговори з нею, нехай їде.
Ми з чоловіком поможемо в разі аварії...
Я розмовляю по телефону. Зі мною все гаразд. Я не поранилася.
- Але що тут сталося? - Я просто мусила зупинитися.
У кюветі? Ти не проти, якщо я вийду з машини?
- Ні, Еліс. Нехай вона поїде. - Ні, прошу, чесно. У мене все добре.
Не треба так тривожитися. Мені треба розігнати кров по жилах.
Сюди далеченько їхати. Удень тут дуже мальовничо.
Кажуть, ліс зачарований.
Тут так багато чого можна приховати, особливо в непроглядній темряві.
Ага.
- Ти страшенно напружена. - Що?
Ти страшенно напружена. Неначе привид.
Ні, якась тварина, олень, можливо, вискочив на дорогу...
- Я з'їхала у кювет і... - Коханий, у нас тут водяться олені?
- Ні. - Можливо, це був бездомний пес.
- Чого вони причепилися? - Я не знаю.
Ми бачили, ти блимала фарами над дорогою.
І подумали, у когось біда.
Ні, перепрошую, усе нормально, усе гаразд.
Поясни, що ти говориш із батьками. Що ми вже їдемо.
Я говорю зараз із батьками, вони їдуть, аби відбуксирувати машину.
- Ми можемо допомогти з цим. - Ні, не потрібно. Дякую.
Не вигадуй! Коханий, візьми мотузки з багажника!
Можемо відбуксирувати її.
Може, даси мені ключі від свого авто, і я тебе витягну.
Ні. Краще їдьте собі.
Холодно. Мало хто приїжджає в Ешфолк, коли так холодно.
А вночі й поготів.
Оце місце – це максимум, куди може заїхати в цьому лісі машина.
Знаєш, звідки назва «Священна дорога»?
Тому що це священні землі, сповнені міфів та легенд.
У давнину язичники вшановували в цих лісах фей.
Тепер міфи зводяться до розповідей біля вогнища
для молоді, яка приїжджає сюди на гульки.
А як ти тут опинилася?
Ти справді геть сама?
- Що? - Не «що», а перепрошую.
І я запитала, чи хтось тебе сюди привіз.
Ви не розумієте.
Я бачу по твоїх очах, що ти напідпитку.
Якщо ти думала, що можеш просто приїхати в Ешфолк
із друзями, як вам заманеться,
отаборитися в глушині
й пити, вживати наркотики абощо,
то я мушу нагадати, що ви порушуєте закон.
Я маю право викликати правоохоронців.
- Ні-ні. - Розумієш?
Ні. Тут нікого немає. Я просто заблукала.
- Прошу, я нічого не робила... - «Не робила»?
- Я... - Надто вгашена, щоб водити?
- Ти тому розбилася? - Облиште мене.
- Мені викликати поліцію? - Мені дуже шкода.
Шкода за що? Панянко?
- Що ти хочеш мені сказати? - Я не хотіла...
Еліс.
Дай мені з ними поговорити, я поясню, що відбувається.
- Моя мама може з вами поговорити. - Що ти скажеш?
- Гаразд, давай телефон. - Ні, не віддавай.
Увімкни гучномовець.
- Це моя мама. - Алло?
Алло? Вітаю, ви чуєте мене?
- Ви мати цієї дівчини? - Так, я мати Еліс.
Я з чоловіком.
Ми слухали вас і розуміємо вашу стурбованість.
В Еліс була важка ніч. Вона поверталася до університету
й заблукала, вирішивши скоротити шлях. Зрештою, з'їхала з дороги.
Ми з чоловіком їдемо в Ешфолк.
Ми дуже вдячні, що ви зупинилися, аби допомогти Еліс.
Але ми вже недалеко, ми приїдемо за якихось...
ЗАЛИШИЛОСЯ ЧАСУ 17 ХВИЛИН
...кілька хвилин.
Тобто ми можемо надалі подбати про Еліс.
А ви можете собі їхати.
Ви хочете, щоб ми залишили вашу доньку саму? У лісі?
У темряві?
Кажу ж, ми приїдемо за декілька хвилин.
Що ти робила в лісі?
- Що? - У лісі.
Ти вибігла звідти нервова. Що ти робила?
Перепрошую! Я щиро перепрошую,
але я чую, що Еліс через вас дуже дискомфортно.
Без образ, але через те, що ви незнайомці
і їздите лісом уночі, уже дискомфортно й мені.
Це дуже бентежить, розумієте?
Тому ми з чоловіком були б дуже вдячні,
якби ви з чоловіком вернулися в машину
й поїхали своєю дорогою, облишивши нашу дочку.
Тобі дискомфортно через мене?
Так.
Ну гаразд.
Обов'язково оброби рану.
- У тебе кров на сорочці. - Це з машини.
- Після нещасного випадку. - Так, я порізала руку.
Спокійної ночі.
- Вони їдуть. - Гаразд, Еліс, вернися в авто.
- Замкнися. - Дякую, що змовчала.
- Її бачили. - Знаю, але все гаразд.
- Ні, ця брехня буде тільки рости. - Просто поїдьмо туди й побачимо.
- Я вернулася в машину. - Замкни двері.
- Наскільки ви далеко? - Де...
- Ні. Ні-ні-ні. - Еліс? Еліс, що сталося?
- Що вони роблять? - Зупинилися. Біля лісу.
Вони шукають її. О боже. Що ж мені робити?
Гаразд.
- Френку. - Що мені робити?
- Вони можуть її й не знайти. - Викличмо поліцію.
- Поки не стало ще гірше. - Ні.
- Ми не можемо зупинити... - Мамо, що ти кажеш?
Еліс. Я хочу, щоб ти сиділа в машині.
Не вилазь.
Скажи їм, що поліція їде. Зараз наберу.
- Як давно вже повинна була. - Ні!
Еліс, будь ласка, вибач, але присягаюся, це єдиний вихід.
Ні!
Еліс, що ти робиш?
Еліс, прошу, стій! Не можна тікати.
Френку, скажи їй зупинитися!
Еліс, будь ласка! Обіцяю, поліція допоможе тобі пройти через це.
Тут не втекти.
Еліс, уже більше нема куди тікати!
Міс? Зупинися! Вийди з машини.
Агов! Ти застрягла. Ти лиш ще більше зариваєшся в траншею.
- Ідіть геть! - Ми знайшли дівчину. Ми все знаємо.
Так, це була аварія, але зупинися.
Поки ти не нашкодила ще комусь! Міс, вимкни двигун.
- Прошу, дайте мені спокій! - Ні, ми не можемо.
Еліс. Послухай мене. Ми з татом поруч.
Ми пройдемо через це разом. Але зупинися.
- Коханий, вікно. - Ні! Ні, не чіпайте мене! Ні!
Ану пустіть її! Пустіть її, ви!
- Не чіпайте моєї дочки! - Ні!
Боже. Медді, що сталося? Що щойно сталося?
ЕЛІС ЗʼЄДНАННЯ...
31 ЖОВТНЯ ЧЕТВЕР
Господи.
Френку, повільніше.
Може, вони не давали їй утекти.
Вони знають, Медс. Вони знають.
- Наберу поліцію. - Ні, подзвони Еліс.
- Ні. - Подзвони.
- Почуємо її, а тоді в поліцію. - Ні.
- Медс, ми майже на місці! - Ні!
- Це так лицемірно! - Що?
Кажеш Еліс, що вона не хоче відповідальності.
А насправді ти сама її позбуваєшся!
- Про що ти говориш? - Це ми мали все владнати!
ВХІДНИЙ ДЗВІНОК ЕЛІС
- Еліс! Еліс? - Так розумію, ви знали про дівчину.
- Де Еліс? - Ви, мабуть, батько.
- Де Еліс? - Вона в машині, заспокоюється.
Нам довелося вломитися, аби забрати ключі. Вона могла поранитися.
Дайте їй слухавку.
Вона шокована й не хотіла відповідати на ваші дзвінки.
Провина дуже цікаво вміє паралізовувати тіло.
Це був нещасний випадок.
- Я не впевнена, що бачу це саме так. - Тобто?
Зіткнення, мабуть, було на дорозі.
Проте дівчину відтягнули якомога далі від очей у ліс.
А правоохоронців щось ніде немає.
Нема ні швидкої, ні поліції. Лише батьки на звʼязку.
А це вже не нещасний випадок, правда ж?
Це дилема в дилемі. Будемо покладатися на логіку чи емоції?
Я бачу, що вибір тут
ви зробили через емоції до своєї дочки, а не через логіку,
яка б допомогла тій бідній дитині на морозі.
Вам дуже легко говорити.
Я парамедик, тому Еліс нам і подзвонила.
Я по-дурному подумала, що зможу врятувати дівчину через телефон,
а коли збагнула, що не зможу, було запізно.
Запізно? Чому запізно?
Та ви можете взагалі нарешті дати їй телефон!
Ні. Ви залишили її помирати.
Неправда. Ми пробували її реанімувати.
Еліс пробувала... Але її не вийшло реанімувати.
Дівчинка здавалася дуже живою, коли мій чоловік її забрав.
- Що ви... Що ви сказали? - Дівчина жива.
Господи.
- Я не розумію. - Слава Богу.
Я б так не раділа.
- Що? Але вона ж жива? - Я щойно це сказала.
- Ви викликали поліцію? - Ні.
Чому?
- Еліс? Це Еліс? - Тихо.
Будь ласка, дайте їй слухавку!
- Не виходь з авто. - Не чіпайте її!
Ви піддаєтеся польоту фантазій.
- Та, певно, ми всі вигадуємо історії. - Це ніяка не історія.
Дівчина вибігла в темряві.
Еліс не винна. Вона зробила все, аби її врятувати.
Це правда.
Це не пояснює, чому вона тут. Кермуючи в стані спʼяніння.
- Чого ви хочете? - Кращої історії.
Ви мати?
Ага.
Тоді ви розумієте, як далеко можна зайти, аби захистити власну дитину.
Ви розумієте?
Усе, що зробила Еліс, це поїхала в ліс, тікаючи від стресової ситуації.
Це я... Це я сказав їй сховати тіло,
аби ніхто нічого не виявив до нашого приїзду.
Моя дружина мала забрати її додому, я мав лишитися, взяти провину на себе.
Але я присягаюся, ми не збиралися... ми не збиралися тікати.
Це я винен. Не Еліс.
Винити потрібно мене. Ось така історія.
Будь ласка...
Жодні батьки не хочуть бути монстром для своєї дитини.
Ніхто не хоче казати їм «ні». А вони виростають, і вже надто пізно.
Ми з чоловіком засвоїли це на власному досвіді.
Подібно до того, як ви зараз. І ми спокутуємо свою провину.
Відплачуємо відтоді по заслугах.
Тоді вирішено. Вам варто поговорити з донькою.
Дякую.
Тебе звати Еліс, так? Тримай.
У тебе зневоднення й слабкість. Тримай воду, попий.
- Добре. А тепер поговори з батьками. - Алло.
З тобою все гаразд?
Я не розумію. Як вона може бути досі жива?
Ти була така налякана, що вбила її,
тож сама себе в цьому й переконала.
Але найголовніше те, що з нею все буде добре.
Мамо?
Я не знаю, може, ми пропустили її серцебиття.
Але я чула, як проломилися груди.
- Ти врятувала їй життя. - Якби я викликала швидку...
З нею все буде добре. І з тобою все буде добре.
Пані дасть нам реалізувати план
й сказати, що за кермом був я. Нічого не зміниться. Гаразд?
Це має бути твоє рішення, Еліс.
- Рішення є. - Ми не можемо робити його за неї.
Чому ти ставиш палиці в колеса?
Бо я знаю, що стається, якщо не визнати скоєного.
Це тебе ламає. Кожну твою частинку.
Я мусила кинути роботу парамедика.
Тобто?
Я деякий час ігнорувала тривожні дзвіночки,
які вказували, що я більше не можу цим займатися.
А тоді мене викликали до жінки мого віку в торговий центр.
Коли ми приїхали,
я побачила, що в неї панічна атака.
У неї були саме ті ознаки, яких я очікувала.
Важке дихання, судоми пальців, широко вирячені очі.
У нас постійно такі випадки. Я добре на них знаюся.
Я завжди можу заспокоїти людину з панічною атакою.
Колега каже: «Думаю, треба відвезти її в лікарню».
Я сказала: «За хвилину все буде нормально».
Так не сталося. Мені не вдавалося допомогти їй вирівняти дихання.
Ми мусили їхати.
А в кареті швидкої в неї зупинилося серце.
Я робила їй штучне дихання, але не змогла її повернути.
Черговий лікар приймального відділення сказав мені,
що в неї була широка тромбоемболія легеневої артерії.
У неї були численні тромби в легенях. І я проґавила це.
Я ставила неправильні запитання, я...
Я була така впевнена щодо цього випадку,
я була така певна, що це панічна атака. А це проґавила.
Ніхто мене не звинувачував.
Це сприйняли як зрозумілу помилку.
Я подала заяву про звільнення.
Еліс, це мусить бути твоє рішення.
Неможливо... Ми з татом не можемо зробити його замість тебе.
Я залишила її там. Дівчину, як я.
Я побачила на ній своє лице.
Сонце...
Якщо вона виживе, я хочу попросити вибачення.
Я хочу вчинити правильно.
Гаразд.
Я скажу це цій пані, поки не пізно.
- Вам ще далеко? - Ми близько. Ще кілька хвилин.
Гаразд, тоді побачимося за хвилину.
ЗАЛИШИЛОСЯ ЧАСУ 4 ХВИЛИНИ
Я й забув, як заглиблюється дорога.
Навіщо комусь приїжджати сюди вночі, наодинці?
Ось.
Щось не так.
Еліс? Ел?
Якого біса, де вони? Невже поліція просто забрала їх і поїхала?
- Ні-ні-ні. Вони б так не вчинили. - Медс, тут нікого немає!
- Еліс? Ел? - Френку.
Дівчина!
Боже. Боже мій.
Боже мій. Боже! Медс, вони збрехали!
- Екстрені служби, яку службу... - Поліцію!
- З'єдную. - Слухаю вас. Це поліція. Ваша адреса?
Це Ешфолкський ліс... Халлоу-Роуд, Національний парк.
- Так. Імʼя й прізвище. - Мадлен Фінч.
- Що у вас сталося? - ДТП.
Моя дочка проїжджала тут і збила людину.
- На смерть. - Гаразд.
Швидка та поліція вже вирушили.
Ви бачили ДТП?
Ні, ми з чоловіком лише прибули сюди.
То ви зараз із донькою та жертвою?
Ні, лише з жертвою.
- А де ваша дочка? - Вона...
Алло?
Медді, це Еліс.
- Місіс Фінч... - Медс, це Еліс. Це Еліс.
- Медс, це Еліс. - Місіс Фінч?
Це Еліс.
Місіс Фінч, алло? Ви ще на звʼязку?
Алло? Місіс Фінч, говоріть.
Не мовчіть, будь ласка.
Місіс Фінч, алло? Ви ще тут? Місіс Фінч? Усе гаразд?
Алло?
Це не може бути вона. Не може, Френку.
Це не вона. Але памʼятаєш її слова?
Памʼятаєш? Це не вона. Це не Еліс.
- Це не вона. - Місіс Фінч?
- Ви чуєте мене? - Це вона.
Я мушу знати, що відбувається.
- Алло? - Це не вона, Френку. Це не Еліс.
Зупинися.
- Це не Еліс. - Медс, це Еліс.
- Ти забув? - Алло?
Вона сказала нам, що лице змінюється, і ми щось почули.
- Ми чули. - Про що ти говориш?
- Ви мене чуєте? - Про що ти?
- Медс, це Еліс. - Алло? Місіс Фінч? Не мовчіть. Алло?
- Ні, тому що вона... - Про що ти?
- Ні, Френку,
- бо ми щось чули... - Медс.
Вона казала, що лице змінюється!
- Що? - Ми чули жахливий звук.
- Про що ти? - І вона...
- Це Еліс. - Замовкни, Френку.
Місіс Фінч, не мовчіть...
Еліс?
Слухай.
- Послухай. - Що це?
Еліс?
- Мамо? - Еліс, я тут! Я тут!
- Мені погано. - Звісно.
Ми допоможемо.
- Еліс, де ти? - Мамо, ми все ще в лісі.
Вони не можуть бути далеко.
Чому ми все ще тут? Ми їдемо в лікарню?
У поліцію? З тією дівчиною все гаразд?
Ні. Вона мертва, Еліс. Ти вбила її.
Ти залишила її замерзати в лісі на Халлоу-Роуд.
- Я не розумію. - Ні, розумієш.
Коли ти збила її, ти знала, що вона мертва.
І знала, що це кінець твого власного життя.
Твоїх перспектив. Що вже ніщо ніколи не буде таким, як раніше.
- Ти знала, що робила. - Ні.
- Я хочу до своїх батьків. Де вони? - Ми тут, Еліс.
- Ні! Ви не мої батьки! - Відтепер – так.
Ті, кого ти називаєш батьками, більше не головні.
Господи!
Вони не здатні звільнити тебе
від цього жахливого, злого вчинку, який ти скоїла.
- Що це таке? - Господи Боже.
Жодні батьки не хочуть бути монстрами для своєї дитини, Еліс.
Вони не можуть визнати, що потрібно зробити. Але ми можемо, Еліс.
Ми тобі допоможемо. Як і допомогли дитині до тебе.
І ще попередній дитині.
- Прошу, відпустіть мене! - Боже!
- Куди? Куди ж? - Будь ласка, я не хочу тут бути!
Ні, але ти заслуговуєш тут бути. Ви всі напросилися.
Мамо!
Основний інстинкт батьків – вважати, що вони можуть вберегти свою дитину
від життєвих наслідків.
Що вони можуть урятувати дитину за всяку ціну.
- А тому вони вигадують історії. - Це вони?
- Ось чому ти стала на цей шлях. - Я не хочу тут бути! Що коїться?
- Скажіть, будь ласка, де я? - Як далеко вони заїдуть заради тебе?
Скільки ще їхатимуть?
Ні-ні-ні, будь ласка, що ви робите?
Вони не знають, що їхня історія не має розв'язки?
Куди ж ви мене везете?
- Ні! Будь ласка! - Одна нескінченна дорога, потім інша,
що тягнеться й тягнеться вдалину...
ПОЛІЦІЯ
Ні-ні-ні! Їдьте!
Їдьте! Ворушіться!
- Там наша дочка! - Ні! Куди ви мене везете?
- Ні! - Прошу, віддайте телефон!
Я можу все виправити. Будь ласка, дайте шанс!
- Прошу! - Запізно.
Будь ласка! Дайте їй ще один шанс.
- Дайте шанс! - Вони не відʼїдуть.
- Вони не відʼїдуть! - Ви не розумієте, я вагітна.
Тоді ми виправимо і твою дитину.
Ні!
Це Еліс Фінч. Я зараз надто зайнята.
Щось важливе – залиште голосове. Па-па!
Це Еліс Фінч. Я зараз надто зайнята.
Щось важливе – залиште голосове. Па-па!
ПОЛІЦІЯ
Перше враження – дівчина була під чимось. Заїхала машиною в кювет.
Вийшла дезорієнтована на середину дороги,
і хтось наїхав на неї.
Водійка запанікувала, сховала тіло й утекла.
- Батьки кажуть інше. - Вони впізнали тіло.
Вони переконані, що це не тіло їхньої доньки.
Кажуть, вони розмовляли з донькою по телефону, коли все сталося.
Мабуть, це психологічна травма. Вони намагаються зі всім змиритися.
Чи можна їх звинувачувати?
СВЯЩЕННИЙ ШЛЯХ
ГОЛОСИ ПАРИ ЧУЖИНЦІВ ОЗВУЧИЛИ
РОЗАМУНД ПАЙК ТА МЕТТЬЮ РІС
Субтитри: PLINT Переклад: Павло Думʼяк