Х А М Н Е Т
Според архивите на Стратфорд,
Хамнет и Хамлет са едно и също име,
взаимозаменяемо в края на XVI и началото на XVII век.
"Смъртта на Хамнет и създаването на Хамлет"
Ето те.
Гладен си.
Няма повече.
Повторете.
Добър ден, господине. - Добър ден и на вас.
Какво ви води в Хюландс? - Преподавам на момчетата.
Преподавателят по латински.
Чух за вас.
Какво ви доведе в градината?
Просто питам, учителю.
Да, аз…
Заради свежия въздух и…
… видях птицата ви.
Това е ястреб.
Мога ли?
Не се приближавайте твърде много.
Не ви познава.
Здравей, момче.
Харесва ви.
Как се казвате?
Няма да кажа.
Ще кажете.
Няма да кажа. - Ще кажеш.
Няма.
Ще кажете, когато се целунем.
Какво правите?
Агнес.
Казвам се Агнес.
Откъде си?
Нещо лошо ли казах?
Не.
Не знаеш коя съм. - Искам да те видя…
Не можеш да ме видиш отново.
Къде беше?
Бях на полето, помагах на Вартоломей. Новородено агънце не е добре.
Ходих на полето и не те видях.
Там бях. Кажи й, Вартоломей.
Беше.
Виждала ли си новия учител по латински? Синът на ръкавичаря.
Момчетата казаха, че е излязъл, и не се върнал.
Трябваше да им дава уроци, за да изплати дълговете на баща си.
Не съм го виждала. - Трябваше да се сетя.
Какъвто бащата, такъв и синът.
Наистина мисля, че сте най-красивите момичета в енорията.
Така е. - Един ден ще съм нащрек
за всички ухажори, които ще дойдат за вас.
Агнес е най-голямата. Тя ще се омъжи първа.
Няма, ако продължава да се скита из гората като циганка.
Къде беше? Чакахме те преди часове.
Е? - Работих.
Сядай, сядай.
Вечерята ти е почти изстинала.
Момчета, момчета! Има достатъчно за всички.
Как вървят уроците в Хюландс? - Тези момчета не са начетени.
Чудя се на идеята за цялото това учене.
Латински за момчета, които просто ще са едни овцевъди.
Това е превземане. - Добре, Гилбърт.
Чу майка си. Има достатъчно за всички.
Говориш лошо за момчетата в Хюландс. "Не са начетени."
Обаче да знаеш, те ще се държат по мъжки от теб.
Трудят се повече от теб.
Безполезни, безсмислени, са претенциозните ти изяви.
Цялото това образование, без грам разум.
Обучавам момчета, за да изплатя дълговете ти към това семейство, нали?
Неизмеримият ти дълг към това семейство.
Не съм… - Спри!
А останалата част от семейството в Хюландс? Срещна ли ги?
Само с майката. - А с най-голямата дъщеря?
Не. - Казват, че момичето е
дете на горска вещица.
Виждала съм я да се скита с ястреб на ръката си.
Ястреб в Хюландс? - Да.
Казват, че го води в гората сама.
Сигурна ли си, Елиза?
Най-голямата дъщеря държи ястреб, а не слугиня?
Да, да.
Агнес.
Здравей.
Какво правиш тук? - Донесох ти това.
Какво е? - Това е…
Нова ръкавица за птицата ти.
Имам ръкавица.
Агнес.
Агнес, почакай.
Знам коя си. - Коя съм?
Ами… Не те познавам, но съм чувал някои неща…
Че съм дъщеря на горска вещица? - Да.
Не ме интересува какво говорят… - Аз съм дъщеря на майка си.
Научила съм много от нея.
Какво гледаш? - Теб.
Защо?
Мислех, че държиш на думите, учителю.
Да.
Не ли?
Понякога ми е трудно да говоря с хора.
Разкажи ми история тогава.
История? - Да.
Каква история искаш?
Нещо, което те трогва.
Добре.
Знаеш ли историята за Орфей и Евридика?
Орфей е отдаден на музиката.
С прекрасен глас.
Свиренето му на китара, която е…
… е лира, подобна на арфа, е толкова божествено,
че птиците,
животните, дори камъните и дърветата
се движат в ритъма на неговата музика.
Орфей се влюбва в красивата нимфа - Евридика.
В деня на сватбата им,
Евридика е ухапана от змия
и отровата се разпространява из тялото й, и тя умира.
Орфей, обзет от тъга…
… поел към подземното царство, за да я върне.
Укротява триглавото куче - Цербер.
Омагьосва Хадес, докато накрая…
… му е позволено да вземе любовта си обратно в света на живите, но…
… при едно условие. - Какво е то?
Тя да върви зад него, а той да не се обръща,
за да я погледне.
Когато започват изкачването си,
Орфей не чува стъпките й, затова се вслушва…
… вслушва и вслушва,
но всичко, което чува, е ритъмът на сърцето си.
А останалото е тишина.
И докато наближава портите на подземния свят…
… не се сдържа. Обръща се, за да я погледне, а тя е…
… завинаги затворена в подземния свят.
Хубава история. - Хареса ли ти?
Запомни, ти си пелин от Регенмелд.
Казваш се Уна, най-древното растение.
Победиш ли трима, ще победиш и 30,
ще победиш отровата, ще победиш болестта,
ще победиш ужаса, който дебне над земята.
И ти, бял равнец, майко на билките,
гледаш на изток, могъщ отвътре;
над теб каруци скърцаха, над теб царици яздеха.
Ти издържа на всичко, и се отдръпна.
Вярно ли е,
че можеш да узнаваш всичко за човек, докосвайки го тук?
Не всичко. - Какво видя, когато ме докосна?
Видях пейзаж. - Пейзаж?
Пространства, пещери, върхове,
тунели и океани,
тази дълбока, тъмна, черна празнота,
неизследвани страни.
Тя говори…
Тя говори, тя говори.
Но стой, каква е тази светлина, която от прозореца изгрява?
Той изток е, а Жулиета - слънце!
… и убива…
… завистливата луна.
Здравей.
Искам да се венчая с теб.
Не, аз… Трябва да се венчая за теб, за никоя друга.
Ще говоря с мащехата ти и брат ти, и разбира се,
те няма да се съгласят, но…
… не ме интересува, защото нямам талант да чакам.
Мразя да чакам.
Ами родителите ти? Никога няма да се съгласят.
Ела с мен.
Чакай, чакай.
Ръкавицата ми.
Беше на майка ми.
Тя излезе от гората…
… като майка си… и баба си.
Жените в моя род виждат неща…
… които другите не могат.
Агнес.
Запомни, ти си пелин от Регенмелд.
Казваш се Уна, най-древното растение.
Победиш ли трима, ще победиш и 30,
ще победиш отровата, ще победиш болестта,
ще победиш ужаса, който дебне над земята.
Вартоломей, ще зарасне.
Ще остане ли белег? - Може, но няма лошо.
Чуй.
Чуваш ли?
Обърни внимание на сънищата си, Агнес.
Те винаги ще те напътстват.
Добър ден. - Добър ден.
Да.
Агнес, какво…
Какво става?
Майка й я е изгонила от къщата им.
Тя не ми е майка. Къщата е на брат ми - Вартоломей.
Реших да си тръгна.
Чака дете.
Казва, че е твое.
Твое ли е?
Детето в утробата й, твое е ли?
Да.
Взехме се, майко. - Няма да го допуснем!
Не е грях. - Нямаш съгласието ни…
Не е грях! - Никога няма да позволим!
Какво?
Омагьосан си. - Не.
Предпочитам да те вземе морето, отколкото да вземеш тази жена.
Мери.
Няма нужда от това.
Мисля, че можем да се споразумеем.
Джон. - Мълчи, жено.
Сигурен съм, че нямаш търпение да видиш сестра си пред олтара.
Сигурен съм, че не искаш да видиш момчето си пред съда.
Няма нужда от това.
Казаха, че са се взели.
Само ако аз я дам.
Защо ще се омъжиш за бледолик учен?
В него има повече, отколкото у всеки друг човек, когото съм срещала.
Всичко ще се промени.
Ти, ти ще се промениш. - Вече се променям.
Там е твърде тихо.
Къде? - В тази къща.
Какво би ни казала майка ни, ако се страхуваме или се колебаем?
Да държим сърцето си отворено.
Да не го затваряме в тъмното,
а да го обърнем към слънцето.
Той ме обича такава, каквато съм,
а не каквато трябва да бъда.
Тогава се омъжи за него.
Благодаря ти.
Запомни, ти си пелин…
Кажи го с мен. Кажи го с мен.
Запомни, ти си пелин от Регенмелд.
Казваш се Уна, най-древното растение.
Победиш ли трима, ще победиш и 30,
ще победиш отровата, ще победиш болестта,
ще победиш ужаса, който дебне над земята.
Погледни ме.
Агнес.
Здравей.
Виж, виж огъня.
Какво е това?
Кучето довлече нещо.
Има нещо.
Татко идва.
Здравей.
Шевовете трябва да са по-малки.
Много по-малки.
Да.
Безполезно.
Добре, сега…
… по-малки.
Къде отиваш? - Тръгвам си.
Връщай се на работа.
За последно ме удряш! Разбира ли?
Разбира ли?! - Да.
Скъпи, върни се в леглото.
Какво пишеш? - Нищо особено.
Никога не е нищо. - Не знам.
Може би, когато завърша, ще…
Може би, когато завърша.
Защо не ми прочетеш какво си написал? - Агнес, не…
Не съм го завършил.
Спри. Ще събудиш бебето.
Всичко е наред.
Съжалявам.
Пих твърде много…
Агнес, пих прекалено много.
Пих…
Пих прекалено много.
Какво става?
Дай ми ръката си.
Моля те, моля те.
Какво се страхуваш, че ще видя? - Моля те, спри.
Че съм жесток и опасен човек. - Не си нито едно от тези неща.
Откъде знаеш? - Ти си добър човек. Ти си…
Ти си добър човек.
Не искаш ли да се оженим?
Как можа да го кажеш?
Ти и Сузана сте всичко, за което живея.
Всичко, за което живея. - Тогава какво има?
Погледни ме. - Просто спри!
Спри, спри. Моля те, моля те.
Моля те, моля те. - Погледни ме.
Чуй ме. Чуй ме.
Изгубих се.
Изгубих…
Изгубих пътя си.
Просто трябва да… Агнес, просто трябва да работя.
Не спи.
Посягал ли ти е? - Не.
Ако вдигне ръка… - Не, никога.
Ядосан е на себе си. Разочарован е от себе си.
Той е добър човек. Добър съпруг,
добър баща, но има нужда от нещо повече.
От какво ще се нужда, има семейството си и теб?
Трябва да отиде в Лондон. - Лондон?
Да.
Защо Лондон? - Защото Лондон събира целият свят.
Може да разшири работата на баща си.
Пак прибързваш. - Не прибързвам. Има нужда от повече.
Той не е от този свят. - Нуждае се от подходяща работа.
Какво има в този малък град? Този малък живот… ще го смаже.
Трябва да се отдели от баща си. - Ще отидеш ли с него?
Не, ще изчакам докато се устрои. Скоро ще сме повече.
Още едно дете? - Да, до края на лятото.
Тогава сега не е време да го пращаме. - Ще го загубя.
Вече го губя. - Ще го изгубиш, ако го изпратиш.
Не, уверена съм в любовта ни.
Моля те. Ще говориш ли с баща му?
Той ще те послуша, ако му предложиш да отиде в Лондон.
Моля те.
Трябва да си намеря жилище.
Да е близо до реката, до кожарските работилници.
Казаха ми, че течението на реката е опасно,
ще ми трябва опитен лодкар всеки път,
и със сигурност ще наемам, обещавам.
Постоянно ще мисля за теб и Сузана.
Ще намеря жилище в Лондон и всички пак ще сме заедно.
Още не знаеш дали е момче или момиче? - Не.
Не знам защо.
Винаги казваш, че ще имаш две деца. - Да.
Две деца стоят на смъртния ми одър.
Ето го второто.
Няма да се сбогуваме. - Няма.
Хайде… Тръгвай.
Отиваш ли някъде? - Не, просто…
Да, отивам на езерото… - Не отиваш в гората.
Трябва. - Не, не трябва. Гилбърт!
Трябва да ме оставиш да ида.
Остави ме да отида! - Мисис Агнес.
Трябва да ме пуснеш! - Реката е преляла!
Не може да стигнеш до гората. - Остави ме! Не!
Всичко е готово за теб. - Бебето ми! Не… Бебето ми!
Не мога.
Няма да родя бебето си в тази къща.
Не и в тази къща. Не.
Реката. - Тихо, тихо.
Не, не. Той спомена за реката. Реката е опасна.
Може да го отнесе течението!
Агнес, Агнес.
Агнес, всичко е наред с него.
Не помниш ли последното му писмо? - Спри да крещиш.
Ще събудиш целия град. - Звучеше… Звучеше различно.
Не, имаше добри новини. Театърът.
Театърът. - Има договор с актьорите
да изработва ръкавици. - Ръкавици.
Агнес, мълчи вече. Тихо.
Тихо, тихо. - Напъни. Напъни.
Ето го. - Момче е.
Ето го. - Добро момче.
Добро момче.
Момче е.
Моето момче.
Благодаря ви.
Какво става? Какво става? - Пак започва.
Ще имаш близнаци, момичето ми. - Ела, Елиза.
Бързо.
Вземи го.
Двама ще стоят на смъртния ми одър.
Винаги съм вярвала, че ще са…
… че ще са децата ми.
И сега… сега разбирам, че ще си ти.
Трябва да я качим на стола. Идва. Тук е.
Хайде, ставай. Ставай. - Не мога…
Не мога. Не трябваше да…
Не мога…
Не мога да го направя. Сбърках. Сбърках.
Сбърках…
Той… Той не е тук.
Агнес, можеш…
… и трябва да го направиш. - Не мога.
Агнес.
Можеш… и ще го направиш.
Съпругът ти е роден тук, в тази стая.
Пое първия си дъх там, до прозореца.
Моля те.
Моля те, нека това дете да живее.
Нека това дете да живее. Моля те.
Нека… да се върне и да бъде с детето си.
Моля те. Да ме помни винаги с добро.
И да не ме забравя.
Мама.
Мама. Мама?
Твърде слаба е. Изпитваше голяма болка.
Бедната жена, ставаше все по-слаба и по-слаба.
Така се случва понякога. - Сигурно е знаела, че краят е близо.
Най-добре е да не говорим за нея пред децата.
По-безопасно е да са с друга майка.
Толкова са малки. Може да я забравят.
Мамо! Мамо, не! - Агнес. Не, Агнес.
Дете, дете. - Мамо, не!
Не! Не, искам да я видя! - Не, не!
Искам да я видя! - Не!
Не, мамо! - Агнес.
Мама. Искам мама.
Искам моята…
Ето! Момиче е!
Тя… Чакай.
Хайде, хайде. - Защо не плаче?
Защо не плаче? - Тя не е жива.
Дай ми я. - Не бива да я гледаш, на лошо е.
Дай ми я. - Ще бъде погребана достойно.
Дай ми детето!
Детето ми.
Агнес, имаш момченце.
Ще ти го донеса, за да го накърмиш.
Момичето е отишло в рая.
Не е отишла в рая.
В нощта, в която почина майка ми, дадох обет.
Ще ида в църквата, но няма да кажа и дума.
Да. Да.
Ще живееш.
Ще се погрижа нищо да не те отдели от мен.
Не мога да я намеря.
Ето.
Идеално.
Намерих си шапката.
Добре. Да.
Вземи тази страна. - Да.
Ще я вържа.
Идеално.
Съжалявам. - Дай да ти помогна.
По лицето ми е.
Аз съм Хамнет. - Аз съм Хамнет.
Аз съм Джудит. - Аз съм Джудит.
Не търчете из къщата.
Дръжте се прилично, моля, като…
… госпожица и джентълмен.
Къде хукнахте? - Да. Той идва, идва.
Здравейте. - Здравей.
Видно е, че са си разменили дрехите. Докога ще да се преструваме?
Ще се преструваме, докато не се издадат.
Здравей.
Татко, ще ми помогнеш ли с гръцкия пасаж от вчерашния урок?
Хамнет, мислех, че вече си го научил.
Не съм, защото оставих учебника си в училище.
Хамнет, трябва да се отнасяш сериозно към ученето.
Как очакваш да напреднеш, ако не…
Палавници такива. - Заблудихме ли те?
Да. Разменихте се, за да ме заблудите пак.
Сузана, ела тук. Ела тук.
Помните ли изненадата за майка ви?
Да. - Помните ли? Готови ли сте?
Да. - Добре. Търчете навън. Хайде, хайде.
Хайде, хайде.
Стъпка… - Чакай.
Една стъпка… вдясно.
Стъпка. Още една. Още една.
Кога ще се срещнем пак тримата
сред дъжд и вихър, гръм и мрак?
Боят щом роди победа и разгром!
Ще е преди нощта.
А къде? - Сред пустошта.
Там, за да се срещна с Агнес.
Пристигам, Квак! - Ха, и моят дава знак!
Веднага!
Зло - добро, добро и зло,
зло - добро, добро и зло,
от едно са потекло.
Браво! - Беше невероятно!
Вкопай го дълбоко и го зарови отстрани.
Виждаш ли? Слагаш почва отстрани и потупваш.
После…
… разтриваш ръцете си.
Сега назад! Направи това.
Очертай кръг.
Да, точно така. Готов ли си?
Напред и назад.
Сега, парирай, парирай.
Добре. Отново.
Сега, ще направя следното, а ти се отдръпваш.
Готов ли си? Завърти се. Завърти меча си.
Завърти се. Завърти меча си.
Сега настъпи.
Назад. Раз, два, три.
Отдръпни се! Много добре. Отново.
Джудит, какво е това? - Розмарин.
Мащерка. - Мащерка. Обърках ги.
Няма проблем.
Тази…
Това е розмарин. - Да.
За какво се използва? - За ябълки.
За ябълки. - Не. За какво е розмаринът?
За добра памет. - За добра памет.
Сега разтрийте ръцете си.
Изсвирите едно малко пожелание.
За да му пожелаем да продължи пътя си.
Нали? Това ще ви свързва с него.
Видяхте ли го?
Не го ли видяхте в небето?
Добре, да го направим пак.
Пожелайте нещо друго.
Вижте. Точно там.
Точно там. Видяхте ли го?
Пази всичките ви желания в малкото си сърце.
Всеки път, когато ви липсва, просто направете…
Къде тръгна?
А? Ще те хвана!
Ще те хвана!
Татко?
Всичко ли е наред? - Да.
Чуй, искам да стоиш далеч от дядо си.
Няма да посегне сестрите ти, но се тревожа за теб.
Искам да си в безопасност, когато ме няма.
В Лондон ли се връщаш? - Да, утре.
Утре? - Всичко е наред.
Идваме ли с теб този път? - Не, още не.
Ще ми липсваш,
но трябва да отида, разбираш ли? Аз…
Знам.
Разбирам.
Радвам се.
Защото искам да се грижиш за майка си и сестрите си.
Ще се справиш ли? - Да.
Ще бъдеш ли смел? - Да.
Ще бъдеш ли смел?! А?! - Да! Да, ще съм смел!
Ще съм смел.
Търся къде да живеем в Лондон.
Есента идва.
Децата ще се разболеят.
Джудит, не е достатъчно силна.
Диша трудно.
Въздухът в Лондон е…
Не можем, но някой ден ще дойдем.
Ще дойдем с теб в Лондон.
Не, няма да дойдете.
Никога няма да дойдете.
Чакахте летните жеги да минат…
… сушата на есента,
снега и студа.
Не вярваш, че Джудит ще оцелее в Лондон.
Всичко ще дадеш за живота на това дете.
Не постъпва ли така една майка? - Естествено.
Така че…
… реших да потърся земя извън Стратфорд.
Там ще сте добре с децата.
Благодаря ти.
Къде е тя? А!
Хамнет. Ето го.
Ела тук.
Обичам те. Обичам те. Обичам те.
Добре. Обичам те.
Хайде. - Обичам те.
Обичам те.
Добре. Ела тук.
Помни какво ти казах. - Добре.
Добро момче.
Чао. - Чао.
Хамнет?
Хайде. Ела тук.
Покажи ми ръката си.
Какво? Какво виждаш?
Виждам те…
Пораснал.
И много силен.
И те виждам в Лондон, работиш с баща си.
В театъра? - Да.
В театъра.
Какво ще правя? - Какво искаш да правиш, Хамнет?
Да бъда актьор с меч.
С меч? - Да.
И да кръстосваме мечове с другия актьор.
Покажи ми.
Ще е страшна битка и всички, които гледат,
ще се изплашат до смърт.
И кой ще победи? - Аз, разбира се.
Разбира се, че ще победиш.
Нещо ги е разстроило.
Какво може да е?
Времето? Може нещо във въздуха?
Най-добре кажи на Джоан да държи децата вкъщи днес.
Джудит?
Къде си?
Събуди се! Пекарката ми каза, че котката й има котенца.
Трябва да ги видим.
Осем, Джудит. Осем!
Трябва да побързаме, ще вали.
Джудит?
Джуд?
Какво има?
Какво става, Джудит? Джудит, кажи ми.
Джудит, събуди се. Джудит, моля те. Джудит.
Какво има? - Джудит.
Откога е така? - Откакто се върнах от училище.
Боже мой. - Заразена е.
Нали?
Има чума.
Нали, мамо? - Намери баба си. Помоли я да дойде.
Веднага!
Тя гори. Трябва ни още вода.
Подсилете огъня и стоплете още вода. Трябва ни топла вода.
Елиза, донеси още вода и маргаритки от кухнята.
Канела, ще погне за температурата. Борова трева или ружа. Мащерка.
Ще ги намериш в стаята. - Мама.
Да, мама е тук, скъпа. Изпий това. Розмарин и желе.
Всичко ще е наред, нали? Всичко ще бъде наред.
Джудит, остани с мен.
Мама е тук. Всичко е наред. Мама е тук.
Трябва ни ревен, за да прочистим стомаха
и да прогоним заразата. Ще донесеш ли малко?
Мама е тук. Всичко е наред. Джудит, всички сме тук.
Сузана, донеси и малко вода. - Хамнет, Мери и Сузана.
Донеси първо водата. - Защо той не е тук?
Елиза, пиши на брат си да дойде.
Джудит.
Отвори си устата, Джудит.
Отвори си устата. Мама е тук. Само това.
Ще ти помогне. Да, ще си в безопасност.
Отвори устата си и го изпий.
Преглътни го. Мама е тук. Всичко е наред, Джудит.
Мама е тук. Всичко е наред.
Всичко е наред.
Агнес.
Направи всичко, което можеш.
Няма да я оставя да премине.
Бабо, имала три дъщери, които са били взети.
Бяха ли…
Бяха ли като Джудит?
Ан беше на седем годинки.
Другите две бяха бебета.
Всички имаха отоци и…
… треска като Джудит.
Майка ти се опитва да…
… да й помогне.
Не е лесно.
Даденото може да бъде отнето по всяко време.
Никога не трябва да се отчайваме.
Никога не приемай за даденост…
… че сърцата на децата ни бият,
че дишат,
че ходят и говорят и…
… и се усмихват, спорят, играят.
Никога не забравяй, че може да си отидат.
Джуд.
Не се натъжавай.
Ще си добре.
Няма да съм добре.
Не и без теб.
Тук е. Виждаш ли я, Джуд?
Гледа ни.
Ще й кажа да ни вземе и двамата.
Ще отидем заедно.
Обърни се.
Тя ще обърка.
Не може да ни различи.
Дишай с мен, Джудит.
Давам ти живота си.
Ще оздравееш.
Давам ти живота си, Джудит.
Ще съм смел.
Ще съм смел, тате.
Ще съм смел.
Ще съм смел, тате.
Ще съм смел.
Възможно най-бързо.
Хамнет. Хамнет, не бива да си тук.
Хайде в леглото.
Хамнет.
Хамнет?
Мамо.
Хамнет.
Отвори си устата.
Всичко ще е наред.
Гори. Изгаря.
Няма да… Няма да залепне!
Камък. Горе има камък с дупка в средата.
До леглото му. Донеси ми го. Трябва ми.
И сол. Донеси сол. Ще можеш ли?
Всичката сол, която намериш.
Вода. Трябва ми вода.
Той е… твърде горещ. Изгаря.
Скъпи, мама е тук. Всичко ще е наред.
Всичко ще е наред. Всичко ще е наред.
Всичко ще е наред.
Хамнет, не се страхувай.
Няма защо да се страхуваш. Всичко ще е наред. Мама е тук.
Мама е тук. Всичко е наред. Мама е тук.
Погледни ме. Мама е тук. Никога, никога няма да те пусна да си отидеш.
Разбираш ли? Никога, никога няма да те пусна.
Обичам те.
Елиза, заведи Джудит в кухнята и стойте там.
Моля те!
Той има нужда от мен! - В кухнята.
Има нужда от мен!
Моля те!
Валериан…
Хамнет, Хамнет, Хамнет.
Хамнет, трябва да останеш. Хамнет, моля те.
Трябва да останеш с нас. Мама има нужда от теб.
Ние имаме нужда от теб. Моля те, Хамнет.
Хамнет, Хамнет, Хамнет. - Остави го на мира!
Не виждаш ли, че е твърде късно!
Моля те, моля те.
Хамнет? Хамнет.
Хамнет.
Синът ми си отиде.
Синът ми. Загубих моя…
Загубих моя…
Видях светлината, не можах да заспя.
Тук.
Дете, не. Легни си.
Не, нека да остане.
Вината е моя, мамо. Вината е моя. - Не. Не.
Нямаш вина, Джудит.
Размени се с мен.
Заблуди я. - Кого заблуди?
Смъртта.
Джудит. - Тя го взе, когато дойде за мен.
Не споменавай за това никого.
Треската дойде за брат ти и го взе.
Искаш ли да го видиш?
Да.
Върви, виж го.
Наистина ли е той?
Да.
Не прилича на него.
Не.
Не е той.
Още не е съмнало.
Не сме го подготвили.
Закъснях ли?
Това си ти. - Татко.
Аз съм.
Къде е той?
Къде е…
Къде…
Това е момчето ми.
Момчето ми.
Не го видях.
Трябваше да му обръщам повече внимание.
Винаги съм мислила, че тя ще е взетата,
а през цялото време е бил той.
Аз съм глупачка. - Не, никой не е можел да го спаси.
Направила си всичко, което си могла. - Съмняваш ли се?
Нямаше те. Щях да изтръгна сърцето си и да му го дам.
Щях да дам живота си за него.
Знам. - Не, не знаеш.
Не знаеш. Не беше тук.
Той умря в агония.
Беше в агония. - Агнес.
Плачеше и плачеше. - Агнес, спри.
И малкото му тяло се гърчеше от болка.
Не, не ми шъткай. Беше толкова уплашен.
А теб те нямаше. - Знам.
Опитах всичко, което можах. - Знам, че си го направила.
Опитах… - Направила си всичко, което си могла.
Направила си всичко, което си могла.
Всичко.
Агнес. Агнес.
Ще изпратя вест, Агнес. - Ще изпратиш вест?
На кого? - На теб.
Аз съм тук.
Ще пратя вест, когато стигна в Лондон.
Лондон?
Трябва да замина.
Да заминеш? Как можеш? - Светът не стои на едно място, Агнес.
Има хора, които ме чакат в Лондон.
Сезонът започва и хората ми ще се върне всеки момент от Кент.
Трябва да тръгвам сега.
Сега?
Пътешественици заминават днес и имат свободен кон, така че да.
Грижи се за момичетата, ще се върна… Спри.
Недей.
Заминавай, заминавай.
Хамнет
"Когато гледам как летят стрелките
и в мрак отнасят тоя златен ден,
когато вехне всеки цвят в лехите
и кичурът коси е посребрен,
когато рони сетен лист дървото -
подслон преди за руините стада -
и в ритлите един мъртвец - сеното,
ни кима с остра, щръкнала брада -
тъгувам, че на твоя чар и лято
им предстои да прецъфтят и те
като на всеки нежен цвят,
когато друг цвят в пръстта се готви да расте.
Щом дните преобръщат всичко в прах,
потомство остави да спори с тях."
Ще го прочетеш ли пак?
Не. Прочетох го три пъти.
Достатъчно.
Искате ли подаръците? - Подаръци от Лондон.
Гребен за теб, Джуд.
Трябва да внимаваш.
Това е за теб, Агнес.
От рубин е, нали?
По-красива не съм виждала.
Всички говорят за новата къща.
Най-голямата в Стратфорд. Има толкова стаи.
Човек може да се загуби. - Ти ще пазиш ключовете, Сузана.
Трябва да се грижиш добре за къщата.
Сложи я, мамо.
Вартоломей показа ли ти новата къща?
Харесва ли ти?
Защо ти не ми я показа?
Страхуваш се, че няма да тръгна?
Защото Хамнет умря тук.
Постоянно се чудя къде е.
Къде е отишъл.
Каквото и да правя, се чудя: "Къде е?"
Не може просто да е изчезнал.
Трябва само да го намеря. Трябва да е някъде.
Страхувам се, че може да полудея, дори и сега, година по-късно.
Една година е нищо.
Всяка секунда…
… всяка минута, всеки ден.
Няма да спрем да го търсим.
Съжалявам, Агнес.
Чу ли? Съжалявам, Агнес. - За какво?
Пленен от това място. - Кое място?
В съзнанието ти това място е вече по-истинско от всяко друго.
Дори смъртта на детето ни не може да те спре.
Хамнет умря.
Ужасна смърт.
И ти трябваше да си него.
Можеше да се сбогуваш с него.
Какво виждаш?
Нищо.
Нищо?
Нищо. - Добре.
Трябва да се върнеш в Лондон.
Не се притеснявай за нас.
Справяме се отлично и без теб.
В миналото е беше немислимо,
но сега не е така.
Аз ви обичах някога. - Наистина, господарю,
вие ме накарахте да го повярвам. - А не е трябвало!
Защото на нас, колкото и да ни…
… присаждат добродетели,
дивото ни стъбло си пуска вкуса.
Аз не ви обичах.
Толкоз по-зле за мен!
Върви в манастир!
Защо ти е да плодиш грешници?
Аз сам съм донейде честен
и все пак мога да се упрекна…
Отново.
Върви в манастир!
Защо ти е да плодиш грешници?
Аз сам съм донейде честен и все пак… - Отново.
"Аз сам съм донейде честен." Отново. - Аз сам съм донейде честен
и все пак мога да се упрекна… в такива неща,
че майка да не беше ме раждала. - Отново.
Аз сам съм…
Отново. - Аз сам съм донейде…
"Аз сам съм." - Аз сам съм
донейде честен и все пак мога да се упрекна в такива неща, че…
Отново. - Мога да се упрекна в такива неща…
Отново! - Аз сам съм донейде честен…
Не усещаш думите!
Аз сам съм донейде честен
и все пак мога да се упрекна в такива неща,
че по-добре майка ми да не бе ме раждала.
Аз съм много надменен, отмъстителен, славолюбив,
че не ми стига ум да го обмисля.
Въображение да си ги представя и време да ги извърша.
И за какъв дявол се мотае между рая и ада?
Всички сме негодници. Недей да вярваш на никого от нас!
Казвам ти, поемай към манастира! Отново.
Да бъдеш…
… или не?
Туй е въпросът.
Дали е по-достойно да понасяш…
стрелите на…
… свирепата съдба,
или…
… обнажил меч, да се опълчиш…
… срещу море от мъки и в таз битка
да ги зачеркнеш всички?
Моля се тези дървета
да върнат момчето ми, защото…
… сладкият, красив Робин
е цялата ми радост.
Агнес?
Бях в града и… реших да се отбия.
Много съжалявам за кончината на Джон.
Как е съпругът ти? Ужасно нещо е да загубиш баща си.
Добре е. Много зает. Подготвя комедия.
Новата му пиеса не е комедия.
Трагедия е,
но ти го знаеше.
Всички в града говорят за нея.
Предупредих те да не се омъжваш за него.
Не се прави, че те е грижа за мен.
Не си ми майка и никога не си била.
Приятен ден, Агнес.
Не е говорил с нас от месеци. Как може да не ни каже?
Не ти ли е любопитно?
За какво?
За пиесата.
Трагедията на ХАМЛЕТ
Кого търсите?
Уилям Шекспир. Ние сме семейството му от Стратфорд.
Качете се по стълбите. Живее на тавана.
Защо човекът с най-голямата къща в Стратфорд живее тук?
Не разбирам.
Мислех, че…
Мислех, че той…
Какво да правя?
Дръж сърцето си отворено.
Кой е там? - Ти първо кой си? Стой и се разкрий!
Да живее кралят! - Бернардо?
Ако съзреш Марцел или Хорацио -
от мойта смяна, - кажи им да побързат!
Май чувам ги… Не мърдай!
Кой е там?
Не се ли е явило онова? - Не съм видял нищо.
Хорацио твърди… - За какво говорят?
Какво общо има със сина ми?
Тези мъже са уплашени. - От какво?
Търсят призрак.
Призрак? - … часовникът отби един часа…
Мълчи!
То иде! Ето го отново! - Прилича на покойния ни крал!
И се оттегля! - Това беше той.
Беше Уил.
Няма го в пиесата. - Не, не. Беше Уил като призрак.
Покойният ни крал, чийто образ пред трима ни яви се току-що,
бе - помните - извикан на двубой. Храбрият ни Хамлет…
Хамлет.
Чу ли… чу ли това?
Да. - Казаха… казаха името му.
Агнес. Агнес, почакай. - Отмести се!
Моля те, млъкни.
Чакай, казаха ли името му? А? - Не се разстройвай.
Защо… Защо използваха името му? - Тихо.
Да вдигнем стражата и да разправим за случилото се на принца…
Не смей да произнасяш името на сина ми!
Тихо! - … макар и ням към нас,
на него призракът ще заговори!
Макар смъртта на скъпия ни брат във паметта ни още да е прясна -
надмогнал чувствата, ни позволява,
за брат си спомняйки с по-мъдра горест,
да помним и за себе си. - Няма да остана и минута повече.
Чакай. Постой. - Не.
Искам да се прибера у дома. - … братовчед ми Хамлет и синът ми.
Все тъй далеч от нас и скрит от облак?
Хвърли таз мрачна краска, сине мой,
Не бива вечно, свел очи, да дириш в земята своя доблестен родител!
Всичко живо мре
след бренното намира вечността.
Да, общо е.
Аз скръбен съм дълбоко в свойта глъб,
а те са само видимост на скръб!
За децата е дълг жалейни дрехи да обличат,
но да прекаляват със траура не е благочестиво.
Не е туй мъжка скръб
и то издава бунтуваща се срещу бога воля.
Да би могла таз омърсена плът като зацапан сняг да се стопи
и върне във пречистена роса
или всевишният да бе допускал самоубийството!
Пфу, сякаш е запусната градина, останала до семе!
Дотам да стигне!
Два месеца едва, откак почина, къде ти два - дори и толкоз няма!
Един тъй рядък, тъй достоен крал,
пред който тоя тук е грозен сатир пред Аполона!
Къде ме водиш? По-натам не мръдвам!
Духът съм аз на твоя клет баща,
осъден за известно време нощем да броди по земята,
а пък денем, от глад измъчван, да горя във огън.
Наближава часът, във който трябва да се върна
сред мъките на серните огньове.
О, беден дух! - Недей да ме окайваш,
а слушай ме какво ще ти разкрия!
Но тези откровения не са за слух на смъртни.
Ако обичал си баща си нявга… - Боже.
Но стига! Чувствам утринния полъх
и трябва да съм кратък. Както спях подир обяд във своята градина,
твоят чичо прокрадна се в спокойния ми час
със стъкълце, напълнено със сок от биле, причиняващо проказа,
тоз адски извлек, който тъй се мрази с кръвта ни, че подобно на живак
светкавично пробягва всички цеви на тялото ни и със страшна сила
навред съсирва я и я пресича, тъй както прави…
… капката оцет със млякото. Тъй стана с мойта кръв,
и струпей отвратителен покри…
… с кора от люспи, като на прокажен, снагата ми.
О, ужас!
О, ужас! О, нечуван ужас!
Ако кръвта си помниш, не оставяй постелята…
Разменил се е със сина ни.
Погледни ме.
Светящият червей…
… ненужното си пламъче гаси.
Момчето ми.
Сбогом!
И не ме забравяй!
Да бъдеш или не?
Туй е въпросът.
Дали е по-достойно да понасяш стрелите на свирепата съдба,
или обнажил меч, да се опълчиш срещу море от мъки и в таз битка
да ги зачеркнеш всички?
Смърт… Заспиваш… И толкова…
И в тоя сън изчезват душевният ти гнет и всички болки,
измъчващи плътта ни. Такъв завършек - от бога да го просиш!
Смърт… Заспиваш… Заспиваш… И сънуваш може би? Ха, тук е спънката!
Защото туй - какви ли сънища ще ни споходят в тоз смъртен сън,
когато се измъкнем от бренната обвивка - то ни спира,
таз мисъл прави земните ни мъки тъй дълголетни.
Кой търпял би инак безчетните камшици на века ни:
неправдите на наглия потисник, високомерието на рода,
сълзите на отритнатата обич, бавежа на закона,
произвола на тлъстия чиновник, злия присмех,
със който недостойният заплаща на тихата заслуга - всичко туй,
когато едно бодване тук вляво очиства сметките ни?
Кой би пъшкал под бремето на отмилял живот,
ако не беше този страх пред него зад гроба,
в неоткритата страна, отдето никой пътник се не връща?
Готов!
Докоснат? - Не!
Докоснат. Няма спор.
Синът ни ще надвие.
Добре, отново! - Не! Не пий! Гертруда!
Докоснат! Или не?
На ти сега!
Какво й е на майка ми?
Припадна, като видя и двама ви във кръв.
Напитката! Напитката! О, Хамлет!
Чашата! Отрова!
Злодейство! Ха! Вратите затворете!
Коварство! Ей сега ще го разкрием! - То в мен е, Хамлет!
Хамлет, ти си мъртъв! За тебе няма лек на тоя свят -
след четвърт час ще бъдеш вече труп!
Кралят е виновен!
Отровена и шпагата? Тогава на работа, отрово!
На, блуднико! Убиецо, лочи!
Смесителю на кръв и на отрови, изгълтай своя лек!
Пий своя бисер!
Пътувай подир майка ми?
Аз съм мъртъв.
Ти си жив.
Правдиво разкажи за моята съдба на тез, които поискат да я знаят!
Ако съм бил макар за кратко време във твоето сърце,
поотложи мига на щастието, помъчи се и дишай още мъничко
сред този жесток и горък свят, за да разправиш историята ми…
Умирам!
Могъщата отрова тръби победата си над духа ми!
Останалото е мълчание.
Режисьор: Клои Жао
Базиран по книгата "Хамнет" на Маги О'Фарел
Използвани са стих от "Заклинанието за деветте билки" -
староанглийско лечебно заклинание
и откази от "Макбет", "Хамлет",
"Ромео и Жулиета" - превод Валери Петров,
и "Сонети" на Уилям Шекспир - превод Владимир Свинтила
Стилистиката е запазена
Превод и субтитри: Слав Славов