Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Erika!
Erika, vie siat sikalaan!
Erika!
Erika, siat!
Erika!
Erika, vie siat heti sikalaan!
PUTOAMISEN ÄÄNI
Nyt voitte tehdä sen.
Berta?
Senkin hunsvotit!
Nyt tuli tupenrapinat!
Pane töpinäksi. Kaikki tulivat jo.
Minulleko? - Äiti laittoi mekkosi siihen.
Tänään muistellaan vainajia.
Pukeudu jo.
Mitä nyt kuuluu tehdä? - Katso, mitä muut tekevät.
Pyhä, ikuinen Jumala. - Pyhä, ikuinen Jumala.
Muistelemme tänään niitä,
jotka olet kutsunut pois keskuudestamme.
Ajattelemme myös sitä,
että meidänkin pitää kerran kuoleman.
Äiti yökkii taas. Hänen vatsansa elää omaa elämäänsä.
Hiljaisuudessa kaikki kuulevat sen mutta ovat kuin eivät kuulisikaan.
Yksi silmänisku tarkoittaa: rakastan sinua.
Kaksi tarkoittaa: rakastan sinua kovasti.
Pidämme kirjaa siitä, kuka saa äidiltä eniten silmäniskuja.
Hedda on yleensä johdossa, mutta vain, koska on rampa.
Tulkoon sinun valtakuntasi.
Tapahtukoon sinun tahtosi myös maan päällä niin kuin taivaassa.
Anna meille tänä päivänä meidän jokapäiväinen leipämme.
Ja anna meille meidän velkamme anteeksi,
niin kuin mekin annamme anteeksi meidän velallisillemme.
Äläkä saata meitä kiusaukseen,
vaan päästä meidät pahasta, sillä sinun on...
No, luuletko, että ensi vuonna oma kuvasi on tarjoilukaapin päällä?
Ei minua pelota.
Ei kuolemaa tarvitse pelätä. - Ei. Minä en pelkää.
Mutta kirstuun en mene.
Eihän sitä tiedä, mitä siellä tapahtuu.
Miten siellä oikein käy.
Ei tiedä, huomaako sitä edes,
mitä itse kullekin tehdään.
Näin heidän kaikkien kuolevan.
Elin pitempään kuin he kaikki.
Pitempään kuin äitisikin.
Niin, minun Fannini. - Tiedän kyllä.
Hei sitten. - Hei.
Sujauta perunasäkki Trudin päähän ja tee se isänmaan tähden.
Ihan äidin näköinen.
Se on äiti.
Kuka tyttö on?
Alma.
Ei ole totta.
Onpas. Siinä on Alma.
Mutta minähän olen Alma.
Hän muistuttaa sinua.
Ehkä hänen henkensä siirtyi sinuun.
Ehkä et olekaan sinä vaan hän.
Hän taitaa nukkua. Ei näytä kuolleelta.
Ehkä häntä luultiin kuolleeksi, ja hänet haudattiin elävältä.
Hän varasti sokerijuurikkaat kellarista
ja syö niitä nyt kaikessa rauhassa arkussaan.
Minkä ikäisenä hän kuoli?
Seitsemänvuotiaana.
Miksi hän kuoli niin pienenä?
En tiedä.
Hän sairasteli.
Sitten eräänä päivänä
hän ei enää herännyt.
Lia?
Mitä se tarkoitti, ettei hän enää herännyt?
Nuku, Alma.
Mitä tapahtuu, kun kuolee?
Ei mitään.
Se oli vain unta.
Äiti? - Niin?
Arvaa, mikä on minusta hassua. - No mikä?
Kun näen ovenkahvan, tiedän tarkalleen, miltä se maistuu,
vaikka en ole koskaan nuolaissut yhtäkään.
Eikö olekin hassua?
Johtuu varmaan siitä, että vauvana panit kaiken suuhusi.
Tupakantumppeja, koirankakkaa...
Ei ole totta. - Onpas.
Miten minä yletin vauvana ovenkahvaan? - Nyt nukutaan.
Tilasitko jo jäteastiat?
Hitto.
Unohdin soittaa takaisin.
Tilaa tällä kertaa kaksi pientä äläkä taas isoa rohjaketta.
Käske asettaa ne suoraan ikkunan alle,
niin voimme heittää jätteen suoraan ulos.
Kuka tuo oli?
Tyttö parin talon päästä.
Siitä perheestä,
jonka äiti kuoli.
Lämmin.
Väistä, Nelly. Tämä painaa.
Tässä on hyvä.
Kiinni jäit!
Sulje sitten oikea silmä.
Näinkö? - Juuri noin. Katso vasemmalla rastia.
Hyvä. Liiku hitaasti sitä kohti.
Noin. Ympyrä katoaa näkyvistä, kun se osuu sokean pisteesi kohdalle.
Hullua, eikö totta? - Joo, se katosi.
Uskomatonta. - Katosiko se vain?
Se on kirjaimellisesti sokea piste.
Niin optikko sanoi. - Haluatko kokeilla?
Aikamoinen ilmiö. - Miten? Vasenko kiinni?
Pidä se silmä kiinni, ja sitten...
Odota hetki. - Näinkö?
Näytä, millaiset lasit valitsit.
Ei se minulla katoa. - Teet sen väärin. Selitän myöhemmin.
Tosi tyylikkäät.
On muuten aikamoinen juttu, että maailma on päässä oikeasti ylösalaisin.
Niin! Optikko sanoi.
Aivojen pitää luoda peilikuva, jotta näemme kaiken oikein päin.
Toimiikohan se kaikilla samalla lailla?
Kaikilla paitsi sinulla.
Ota se.
Anna tänne!
Älä viitsi. - Yritä.
Älä näytä nyreältä. Pahempaakin on.
Kiititkö jo Uwe-enoa kyydistä kaupungille?
Ei kestä kiittää. Tein sen ilomielin.
Istu alas.
Mitä nyt?
Saitko lasit? Näytä.
Ne näyttävät hyvältä.
Leivoitteko kakkua? Saisinko palasen?
Ei, tule sisään. - Angelika.
Kuule, Uwe.
En saa hydrauliikasta tolkkua. - Missä vika?
Tuletko katsomaan? - Toki.
Murustat kaikkialle.
Vie veto lonkkaan asti.
Anna mennä, Rainer.
Kohta pidetään tauko.
Vielä kaksi viikkoa.
Pärjään kyllä. - Sen aikaa on pakko.
Toisetkaan eivät nuku.
Pitää vain saada lisää virettä.
Katso, mistä saat sitä.
Harjoittele liikkeitä joka päivä.
Nyt sinulla on aikaa uida joka päivä.
Angelika. Hienoa.
Käytät yhä liikaa voimaa.
Ota pitkiä vetoja ja vie ne loppuun.
Et pysty pitämään vauhtia yllä koko matkaa.
Pitäkää kumpikin liikkeet mielessänne.
Käykää ne läpi joka ilta ennen nukkumaanmenoa.
Esitän usein, etten huomaa, miten he katsovat minua.
Kuin olisin uppoutunut ajatuksiini.
Olinkin itse se, joka tarkkaili salaa, miten he katselivat minua.
Äiti, katso! Osaan jopa yhdellä kädellä. Katso!
Äiti, et sinä edes katsonut. - Katsoinpas, kulta. Hienoa!
Etpäs katsonut. - Mistä tiedät? Olit pinnan alla.
Näytä vielä kerran.
Hienoa!
Katso!
Ja yksi, ja kaksi, ja kolme, ja neljä
Hattu, sauva ja sateenvarjo
Eteen, taakse, sivulle ja yksi
Ja kaksi, ja kolme, ja neljä
Hattu, sauva ja sateenvarjo
Eteen, taakse, sivulle ja yksi...
Äiti!
Nelly?
Nelly!
Hattu, sauva ja sateenvarjo
Eteen, taakse, sivulle ja yksi...
Kiva, kun iholla haisee joen muta.
Kellarinhajukin on hyvä.
Pidän kellarinhajusta. Olen koukussa siihen.
Ja kynsilakkaan. - Joo, mutta kellari tuoksuu paremmalta.
Kellarinhaju on paras. - Isä tulee.
Sitten joen haju iholla ja sitten kynsilakka.
Isä!
Onpa täällä mukavaa.
Eikö olekin mukavaa, lapset? - On!
Osaan seistä yhdellä kädellä veden alla.
Tosi hienosti. - Ja löysin mustaa hiekkaa.
Mutahiekkaa. Onko sinulla nälkä?
Meillä on leipää, juustoa, makkaraa. Ja viiniä.
Minä näin heinäsirkan. - Se oli iso ja vihreä.
Mitä teet? Aina se hupsuttelee.
Harmi, ettei ihminen tajua onnellisuuttaan.
Kahdeksan, yhdeksän, kymmenen.
Yksi, kaksi, kolme...
Tuo lasketaan kolmeksi. - Ainakin.
Seitsemän, kahdeksan, yhdeksän, kymmenen.
Yksitoista. Voitin.
Lämmintä.
Tekeekö kipeää?
Höpsis.
Kuka eka tammella?
Tee solmu.
Uwe, Uwe, Uwe...
Näytän, miten se käy.
Tuota ei lasketa!
Tämä ei ole oma pyöräni. Menen uudelleen.
Nyt se sujuu.
Nyt minä onnistun.
Sain sen! Jo vain!
Heitä se soikkoon!
Volker, Volker...
Et onnistu!
Nyt on Irmin vuoro.
Irm, Irm... - Pystyt siihen.
Anna mennä!
Minua ei koskaan lykästä tällaisessa. - Ei se ole lykystä kiinni.
Joku muu saa yrittää.
Yritä vielä kerran. - Minä yritän.
Minun vuoroni!
Angelika, Angelika...
Nytkö?
Nyt.
Sinulla seisoo.
Eihän. - Nouse ylös.
Näytä.
Mieluummin ei. - Nouse seisomaan.
Ällöä. - Riisu itsesi alasti!
Nouse seisomaan!
Housut alas. Angelika, vedä ne alas.
Ei siinä ole nähtävää, kun se on niin pieni.
Rainer, nouse ylös. - Nouse ylös, nouse ylös...
Laske housut alas! Riisu ne! - Nouse ylös!
Nähdään.
Lasketaan se tähän.
Heittäisitkö minut Glöwischiin?
Glöwischiinkö?
Mitä tekisit siellä?
Menetkö diskoon?
Ehkä.
Missä viivyit aiemmin?
Join snapseja toisten kanssa.
Vietkö minut nyt Glöwischiin?
Valitan. On muita suunnitelmia.
Mitenkäs nyt pääset Glöwischiin?
Painukaapa kotiin!
Hyvin meni. Kaikki sujui hienosti.
Kaikilla oli hauskaa.
Ruoka riitti.
En ole aikoihin nauranut yhtä paljon.
Makaronisalaattia jäi tähteeksi.
Lapset olivat hauskoja.
Anna ei ole ennen nauranut niin kovasti. Yleensä hän vain valittaa.
Onneksi leivoin toisenkin kakun.
Muuten se olisi loppunut kesken.
Äiti ei tiennyt, milloin kuuluu nauraa.
Kun jokin oli hauskaa, hän ei nauranut.
Kun taas ei ollut mitään aihetta nauruun,
kun jotain pahaa tapahtui, kun joku vaikka kuoli,
hän yhtäkkiä virnisti.
Ei tahallaan. Keho toimi itsekseen.
Hän yritti pyyhkiä virneen, mutta se vain leveni,
kunnes hän sai kunnon hepulin.
Hän peitti suun kädellä, jotta kukaan ei näkisi, ja punastui.
Hassua, että ihminen punastuu hävetessään.
Vieläpä kasvoista, ja kaikki näkevät.
Teimme äidille syntymäpäivänä kepposen.
Isä sen keksi. Hän halusi saada äidin nauramaan.
Ei se ikinä onnistunut.
Kauan eläköön hän
Kolmasti eläköön
Kauan eläköön hän
Kolmasti eläköön
Eläköön, eläköön, eläköön!
Kaikkea hyvää, äiti!
Vanheta saa hän
Kolmasti vanheta
Hei.
Olen iloinen, että te tutustuitte.
Lenka ei tunne täältä vielä ketään.
Ei täällä asu ketään.
Miten isälläsi menee?
Hyvin. Siinähän se.
Saanko jäädä joskus yöksi?
No...
Jos te tahdotte hänet kylään.
Käykö tänään?
Pitää kysyä ensin isältäsi.
Kiva kännykkä. Violetti.
Se kuului äidilleni. Perin sen häneltä.
Minä tässä.
Uuden kaverini äiti haluaa kysyä jotain.
Hei. Olen Christa talosta numero 10.
Niin, se berliiniläinen.
Tyttärenne on nyt täällä luonamme...
Hyvää yötä.
- Nuku hyvin.
Nuku hyvin.
Herätä meidät, jos tulee jotain. Ihan sama mitä.
Voisitko laulaa tuutulaulun?
Lauloiko äitisi sinulle iltaisin?
Varoituksen sana. En ole hyvä laulaja.
Ei se haittaa.
Hyvää iltaa, hyvää yötä
Ruusuin peitettyä
Neilikoin koristettuna
peiton alle sujahda
Huomenna, jos Luoja suo
Heräät aamunkoittoon
Huomenna, jos Luoja suo
heräät aamunkoittoon
Alma, anna olla.
Alma! Alma, älä!
Työtapaturma.
Jos sanan sanoo liian monta kertaa, se menettää merkityksensä.
Fritzille sattui työtapaturma.
Työtapaturma.
Poistetaanko häneltä toinenkin jalka?
Se on haamusärkyä.
Tohtori sanoi, että sellaista voi tulla.
Nyt se loppui.
Ei.
Hän on hiljaa, koska hampaiden väliin pantiin keppi.
Jos kuuntelee tarkkaan, uikutus kuuluu yhä.
Kuuletko sen?
Hassua, että jokin voi tehdä kipeää, vaikkei sitä ole enää.
Lämmin.
Mikä hätänä?
Ei mikään.
Jatka unia.
Olitko taas Fritz-enon luona?
Äiti tietää asioita, joita hänen ei pitäisi edes muistaa,
koska hän ei ollut tapahtumahetkellä läsnä.
Hän muistaa, miten hänen siskonsa Erika varasti Fritz-enon kainalosauvat
ja kokeili, osaako kävellä yhdellä jalalla.
Mutta kun äidiltä kysyy, missä hän itse oli tapahtumahetkellä,
hän ei muista.
Ehkä siksi, että näemme ulkopuolelta vain muut
mutta emme koskaan itseämme.
Hullu.
Kävitkö Glöwischissä?
Miten pääsit kotiin?
Liftasin.
Kuka vei sinut sinne?
Isäsi.
Tuliko hänkin diskoon?
Ei.
Eli?
Hän ajoi ohi, kun olin lähdössä.
Rainer!
Olet serkkuni.
Ei sinua sekään haittaa, että isäni on enosi.
Mitä?
Kaikkihan sen tietävät, että annat hänelle.
Sanomme aina, että vain teot lasketaan. Ihminen on sitä, mitä tekee.
En usko siihen.
Minusta ihminen on sitä, missä hän on, silloin kun tekee jotain.
Kun olin ystävän kanssa, ei mennyt kauaa,
että kaikki sanoivat minun puhuvan kuin hän.
Omaksuin nekin jutut, joista en pitänyt.
Kimeän naurun, tietynlaisen painotuksen.
En suunnitellut sitä. Keho toimi itsekseen.
Isä sanoi joskus iltaisin, että nyt riittää.
Minun pitäisi olla taas oma itseni.
Mutta ollakseni oma itseni... Kehoni ei osannut sitä omin avuin.
Minua alkoi pyörryttää, kun yritin muistaa, miten itse puhun.
Toistin omaa nimeäni, kunnes se tuntui vieraalta.
Sitten kuvittelin itseni isän silmin ja esitin henkilöä,
jota hän kai tarkoitti pyytäessään minua olemaan oma itseni.
Kauanko voi vain esittää onnellista ilman että kukaan huomaa?
Työtapaturma.
Tätä on jatkunut päiväkausia.
Yhtäkkiä äiti ei voinut enää kävellä.
Tohtorikaan ei tiennyt, miksi.
Hänestä äiti oli täysin terve, eikä tämän pitäisi käyttäytyä noin.
Äiti teki parhaansa, mutta ei se auttanut.
Jalat eivät enää totelleet.
Tohtori määräsi vuodelepoa.
Iltaisin rukoilimme Jumalaa, että äiti kävelisi pian taas.
Alma!
Alma, missä olet?
Tule esiin! Sinä voitit. - Alma?
Alma, oletko täällä? - Olen täällä!
Alma, tämä ei ole hauskaa. Tule esiin.
Olen täällä puussa, Lia! Katso ylös!
Katosi kuin tuhka tuuleen. - Olen täällä!
Näettekö te häntä? - Emme. Mennään.
Olen täällä, Lia!
Olen täällä!
Apua!
Lia! Gerti!
Olen täällä!
Täällä puussa!
Olen täällä ylhäällä!
Lia!
Alma?
Mistä tietää, onko yhä elossa vai jo kuollut?
Minulle nousi niin korkea kuume, että kutsuttiin tohtori.
Ei hän taaskaan tiennyt mitään.
Trudi laski kätensä otsalleni
samalla lailla kuin rauhoitellessaan lehmiä, jotka poikivat.
Hän vietti koko yön vierelläni.
Äiti vastusteli ensin,
kun muut kehottivat Trudia laskemaan käden myös äidin otsalle.
Lopulta äiti salli sen.
Uskon, että sen vuoksi äiti käveli taas pian.
Fritzin juttu oli mutkikkaampi.
Trudi ei voinut taikoa jalkaa takaisin.
Hedda oli varma, että koirat olivat syöneet jalan ajat sitten.
Trudi saattoi silti lievittää haamusärkyä.
Hän laski kätensä keskelle Fritziä.
Tämä rauhoittui ja vaikersi hiljaisemmin.
Miehillä oli helppoa paksun Bertan kanssa.
Tämä ei luonnostaan voinut saada lapsia.
Trudilla ei ollut sellaista onnea.
Hänestä piti ensin tehdä miehille vaaraton.
Piian pitää olla ripeä ja uuttera eikä ruveta olemaan pieniin päin.
En tiedä, miten Trudista saatiin tehtyä sellainen kuin paksu Berta,
mutta heti Trudin tultua taloon
hänen piti lähteä pariksi päiväksi pois.
Silloin sen täytyi tapahtua.
Kun hän palasi, renkejä alkoi jonottaa öisin hänen ovellaan.
En tiedä, pantiinko hänelle perunasäkki päähän.
Hän ei ollut entistä kauniimpi, sanoi Gerti.
Näytti kuin Trudi olisi tömähtänyt Maahan
eikä tietäisi, mitä tehdä itsellään.
Trudi sanoi kerran, että Fritz elää turhaan.
Uskon, että sama koski Trudia.
Ehkä Trudi huolehti Fritzistä sen takia,
jottei olisi niin yksinäistä elää turhaan.
No?
En osaa sanoa.
Anna minun.
Onko kärpänen vielä siellä?
Kuulen jotain.
Kalmo raahaa viimeisen jaloista tuonelaan!
Alma oli odottanut koko kesän, että kuolla kupsahtaa tai ei enää herää,
mutta Jumala taisi unohtaa hänet.
Kuolema korjasikin minut.
Jos Alma olisi tullut ulos viimeisenä, saattaisin yhä elää.
Loppukesästä Alma ei vieläkään ollut kuollut.
Isomummo kuitenkin kuoli, ja sitten yhtäkkiä minä.
Älä itke. Se oli vain leikkiä.
Alma luuli, että isomummo oli ainoa, joka ei koskaan kuole.
Aivan kuin hänelle ei sopisi kuolla, koska hän pelkäsi sitä kamalasti.
Sitten hänen aikansa koitti.
Hän kuolla kupsahti yöllä matkalla huussiin.
Hänellä taisi olla kiireistä asiaa.
Hedda nauroi katketakseen, että isomummolla tuli housuun,
kun hän tajusi, että loppu tuli.
Hän oli jo nostanut yöpaidan helmat, jotta homma hoituu nopeammin.
Hän ei päässyt perille.
Isä sanoi myöhemmin, että se oli ainoa kerta,
kun hän on nähnyt mummonsa paljaan pyllyn.
Ja niin vain kävi isomummolle niin kuin muillekin, jotka ovat kuolleet.
Ikkuna avattiin, jotta sielu pääsee ulos.
Kellot pysäytettiin.
Kivet pahaa silmää vastaan.
TÄSSÄ MAKAAN JA JOUDUN MAATUMAAN
Jottei kärpäsiä ryömi suuhun.
Jotta Jumala uskoo, että hän oli uskova.
Kahdesti päivässä kylän ruumiinpesijättären
piti tulla pesemään ruumis.
Mutta koska ruumiinpesijätär oli itse kuollut
kaksi viikkoa sitten synnytyksessä,
joutui Trudi tekemään työn.
Etikkariepuja ja nokkosia asetettiin vainajan kasvoille.
Muistan yhä, että valvojaisten lopussa
Trudin kädet olivat kauttaaltaan paukamilla.
Äläkä saata meitä kiusaukseen, vaan päästä meidät pahasta,
sillä sinun on valtakunta ja voima ja kunnia...
Rukoilimme, ettei hän joutuisi enää kohtaamaan äitiään.
Aina kun yritän kuvitella isomummon kasvoja,
ne ovat sumeat.
Aivan kuin en voisi enää muistaa niitä, vaikka olin nähnyt hänet usein.
Muistan silti tarkalleen, miltä hänen kätensä näyttivät.
Muistan myös, miltä hän näytti kuolleena.
Elävänä hän ei koskaan näyttänyt siltä.
Hän näytti hämmästyneeltä.
Trudi sanoi, että isomummo näytti siltä, koska tajusi kuolevansa.
Minusta hän näytti siltä kuin olisi nähnyt jotakin yllättävää.
Hedda arvelee, että isomummo syntyy uudelleen Afrikkaan.
Isän mielestä mummo syntyy kärpäseksi. Ainakaan isä ei enää tappanut yhtäkään.
Lämmin.
Äiti ei ikinä kertonut, miten hänen Erika-siskonsa kuoli.
Tiesin sen silti.
Äidin eno kertoi minulle.
Tapasin hänet kerran. Hän kävi meillä maatilalla.
Fritz-eno, jolla oli puujalka.
Hän käski koputtaa sitä. Se tuo hyvää onnea, hän sanoi.
HUOMIO: SAKSAN SISÄRAJA
Erika meni jokeen kuten monet naiset sodan päätyttyä.
He olivat kuulleet, mitä naisille oli käynyt muissa kylissä.
Tulevan pelko voitti kuolemanpelon.
Äiti vannoi Erikalle valan,
mutta kun hän oli pinnan alla, ankeriaat kiusasivat ja purivat häntä.
Hän ei ollut ainoa, joka kapusi pois joesta.
Häntä hävetti kuitenkin, ettei ollut kyennyt siihen.
Joskus tuntuu, että äiti on yhä pinnan alla Erikan kanssa.
Lia!
Nelly halusi tulla mukaamme.
En suostunut, koska en tahtonut häntä sinne.
Ajattelin, että olen elänyt turhaan,
koska en ottanut mansikkaa niin kuin Kaya
vaan vaniljaa.
Kai se alkoi sinä kesänä.
Aloin ajatella, että jos olisin joku muu, olisin onnellisempi kuin nyt.
Olin kateellinen jopa toisten epäonnesta.
Siitäkin, että Kayan äiti oli kuollut.
Toivoin, että minullekin sattuisi sellaista,
jotta minusta tulisi hänenlaisensa.
Nyt toivon, etten olisi ajatellut, että elämäni on ohi,
vain koska otin vaniljaa enkä mansikkaa.
Mihin äitisi oikein kuoli?
Keuhkosyöpään.
Miksi sitten poltat?
Kaikki kuolevat johonkin. Myös sinä.
Olitko läsnä,
kun äitisi kuoli?
Tule, mennään uimaan.
Tule!
Ehkä me hukumme.
Kaya?
Voin nostaa jalkaani, jos tahdon.
Voin nostaa kättäni, jos tahdon.
Mutta jos käsken sydäntäni pysähtymään, se ei tottele.
Se jatkaa sykkimistä.
Ehkä en ole riittävän päättäväinen.
Ehkä se yhtäkkiä tottelisikin.
Lakkaisiko se sykkimästä nyt, jos tahtoisin sitä oikein tosissani?
Nyt.
Jos ihminen oikeasti näkee kaiken nurin päin,
ehkä kaikki muukin on oikeasti toisin päin.
Silloin voisi vain päättää, että kaikki paha onkin oikeasti hyvää.
Päivänseisauksen jälkeen Lia aloittaa piikana tilallani.
Hyvä. Se on sitten sovittu.
Hoida sinä naisten asiat.
Arvasin. Olet pelkuri.
Tulkaa tänne! - Angelika, tule! Rainer!
Siinä. Pysähtykää siihen. Siinä on hyvä.
Noin on hyvä. Tiivistäkää.
Angelika oikealle.
Nätisti yhdessä. - Rainer, vedä napa sisään.
Minua ihan jännittää tuo ihmevehje.
Ihmevehje. - En saata uskoa.
Mitä pikkulintu sanoo? - Piip!
Tulkaa katsomaan. - Näkyykö kuva heti?
Hullua. Ravistellaanko sitä? - Ravistellaan.
Odottakaa. - Minua jännittää.
Niin minuakin. - Ei näy mitään.
Jos joku olisi tällaisesta puhunut, hulluna häntä olisi pidetty.
Näytän lihavalta.
Angelika näyttää aaveelta.
Angelika?
Hän on taas häipynyt.
En ole noin lihava. Katsokaa. - Tietysti olet.
Kamera on ihan...
Etsimme häntä viikkotolkulla, mutta hän oli kadonnut.
Jossain vaiheessa huhuttiin, että hän oli uinut rajan yli Länsi-Saksaan.
Kotona ei puhuttu hänestä enää sanaakaan.
En nähnyt häntä enää ikinä.
Joskus tuntuu, että hän oli vain päässäni
eikä koskaan oikeasti olemassa.
Angelika.
Jossain välissä riisuin litimärän t-paitani,
koska se liimautui kehooni.
Vasta myöhemmin huomasin, että olin ainoa,
joka pyöri pelkissä pikkuhousuissa.
Muistan märän nurmen tuoksun
ja vanhempieni ystävän katseen.
En muista enää hänen nimeään.
Tiedän hänen huomanneen, että näin hänen katseensa.
Tunnen yhä, miten punastuin.
Olisin halunnut ristiä kädet rinnalleni, mutta se olisi ollut liian ilmeistä.
Kun esitin, etten nähnyt hänen katsettaan,
tuntui kuin olisimme jakaneet salaisuuden, jota en tahtonut jakaa.
Lia!
Sinä kesänä satoi paljon. Menetimme koko sadon.
Naapuritilan maamies korvasi meille puolet menetetystä viljasta.
Vastineeksi hän pyysi Lian piiakseen.
Päivänseisauksen jälkeen Lia jätti meidät ja lähti miehen luokse.
Ennen sitä hänen piti tavata Elli, niin kuin Trudin silloin aiemmin.
Hän ei voinut aloittaa töitä melkein kolmeen viikkoon,
koska melkein vuoti kuiviin.
Minulta kysyttiin myöhemmin, mitä Lialle tapahtui pellolla.
Sanoin: työtapaturma.
50, 49, 48...
Kun koetan muistella sitä kesää,
mietin, mitä Nelly näki viimeisenä.
Olisiko minun pitänyt huomata jotain?
Nelly ja muut lapset taisivat leikkiä sotaa.
Nuotion äärellä he esittivät syövänsä rottia ja sammakonreisiä.
Mutta minä muistan vain tytön,
johon tutustuin joella.
Hänen nimensä taisi olla Kaya.
Kuuntelimme koko kesän yhtä laulua. Hänen äitinsä suosikkia.
Haluatteko jäätelöä?
No, mansikkaa vai vaniljaa?
Mansikkaa. - Ole hyvä.
Vaniljaako kuten aina? - Haluan mansikkaa.
Mansikkaa. - Kiitos.
Minäkin tahdon mansikkajäätelöä.
Valitan, kulta, mutta jäljellä on enää vaniljaa.
Vaihdetaan.
Hippa!
PUTOAMISEN ÄÄNI
Suomennos: Maija Tuukkanen
Saga Vera