Znáte ho z Chrissy Chaos!
Možná ho znáte z Hey Babe!
Je to Chris Distefano!
Jo!
Ahoj!
Tarrytown, Westchester, jó!
Jo, bejby!
Daně z nemovitostí!
Miluju Tarrytown Music Hall. Straší tu.
Posaďte se, pane. Sedněte si.
Jo, běžte. Sedněte si, kámo.
To se mi líbí, pouštíme dovnitř migranty. Hm...
To je vtip. Dělám si srandu.
Ne ve Westchesteru, ty vole!
Že jo? Jo! Dělám si srandu. Dělám si srandu.
V tomto speciálu budu mluvit o tom, o čem jsem mluvil
na začátku minulého speciálu.
Pro bělochy je konec.
Dobře? Buďme upřímní.
Ale užili jsme si to.
To jo.
Bílý si užili, ale je po všem, zlato.
Jasný?
Ale dva tisíce let jsme byli naprosto neporazitelný.
Můžeme si přiznat aspoň tolik?
Lidi si užívali a poznali následky.
Ale aby bylo jasno, skončili jsme.
Bílé hlavy jsou pod pantoflem. Konec.
Ale znáte mě. Už začátkem roku jsem věděl,
že být bílej se už nenosí.
Už žádná bílá. Není dobrá.
Řekl jsem si, že... Nemůžu... Jsem prostě běloch.
Nikdy se nezměním,
i když bych se rád přeměnil.
Nechci přeměnu pohlaví. Chci přeměnu rasy.
Jediný způsob, jak to udělat,
je mít nebělošské děti.
Jsem hrdý, že můžu říct, že mám tři děti z Portorika.
Tři portorické děti.
Jo. Kde jsou moji Hispánci?
Panebože. Ochranka, je jich hodně!
-Portoriko! -Panebože, pane.
Děsíte bělochy a...
Zním jako moje rodina.
Lidi.
Mám tři krásný portorický děti,
protože jsem věděl...
Média před devíti lety říkala:
„Poslyšte, hispánská menšina
se stane hispánskou většinou.“ Já na to:
„Když je nemůžete porazit, přidejte se k nim.“
Před devíti nebo deseti lety jsem našel krásnou Latinoameričanku.
Měli jsme na prvním rande sex bez ochrany, tak to dělám...
Chrissy Drip-Drop. Rozumíte.
Měli jsme sex a ona říkala: „Papi.“
A já: „Tak fajn.“
Ať to letí. Přímý zásah.
A teď máme tři krásné portorické děti.
Jmenují se Niña, Pinta a Santa Maria.
Jsou to malí průzkumníci.
No...
Je to nádhera. Je to krásná věc.
Je super být jediný běloch ve vlastní rodině.
Moje rodina... Miluju portorickou kulturu.
Hispánskou kulturu.
Velmi orientovaná na rodinu.
U mě doma je pořád spousta lidí.
Dneska přijdu domů a doma bude deset lidí, které neznám.
Prostě tam jsou. Denně jezdím na letiště,
vyzvedávám lidi ze San Juanu a vracíme se.
Pito je tady. To je ono. Miluju to.
Viděli jste mou vánoční fotku?
Byl jsem tam já a devadesát Portoričanů.
Vypadám, jako by mě měli obětovat.
Myslel jsem, že na mě budou lít adobo.
Chrissy Chuleta.
Ale mít děti je krásná věc.
Kdo tu má děti? Kdo má děti?
To je ono. Tady jste.
Vidíte? Jde o tohle.
V takových městech si připadám normálnější,
protože tu lidi mají děti.
Já už vlastně nemám s lidmi, kteří nemají děti,
nic společného.
A všechny vás podporuju. Vaše tělo, vaše volba.
Dělejte si, co chcete.
V New Yorku můžete jít na potrat až do 18. narozenin dítěte.
Není...
Dělejte si, co chcete. Miluju to.
Dělejte si, co chcete.
Dostal jsem se do bodu, kdy, a budu upřímný,
myslím si, že když nemáte děti, nemáte problémy.
Nevím, na co si v životě stěžujete.
Jestli nemáte děti, dělejte si, co chcete
a kdy to chcete.
Nikdo vám nebrání kromě vás samotných.
Já si nemůžu dělat, co chci.
Na každým kroku mám na kotnících
tři empanadas.
A říkají: „Papi. Leche.“
Ona odchází. „Z mlíka si srandu dělat nebudeš!“
Je to těžký, víte?
Za prvé,
moje nejstarší dcera ani neumí anglicky.
Mám tu problém. Ona... Odmítá to.
Zanedbává naši bílou stranu
a uctívá jen abuelitu a hispánskou stranu.
Víte, jak to chodí. Víte, jaké mají školy osnovy.
„Běloši jsou děsní.
Kryštof Kolumbus tě nakazil AIDS!
Běloši jsou ďáblové!“
Miluju svou dceru, víte?
Přijde domů a já: „Jak ses měla?“
A ona: „Jdi se vycpat, tati!
Učili jsme se o tom, co udělali tví lidé.“
A já musím říct: „Ne, miluj mě. No tak.
Znáš Bad Bunnyho. Jsem Good Bunny.“
„Conejo Bueno.“
Ani nevím, proč lidi, co nemají děti,
když si stěžují, jako by je algoritmus
a média přesvědčili, že jsou nemocní.
Že mají psychické problémy. Nemají.
Nedávno jsem mluvil s holkou.
Říkala: „Jsem paralyzovaná.
Nevím, co mám dělat.
Mám se rozejít s přítelem?“
Já na to: „Já nevím. Máte děti?“
„Ne.“ Zabij ho!
To bych na tvém místě udělal já. Zabil bych vašeho přítele, dámo.
Koho to zajímá? Policii? Je jim to u prdele.
Problém si vytváříš sama.
Nemáš žádné...
A ještě něco.
Pokud nemáte děti,
nezatěžujte rodiče svými problémy.
Nemůžu se snažit vyřešit i váš život.
Dobře? Má rodina ani neumí anglicky.
Chápete? Je to bezpečnostní problém.
Nemůžu... Nemůžu taky...
Mám kámoše, co mi nechává devítiminutové hlasové zprávy.
„Chrisi, můžu s tebou mluvit o svém duševním zdraví?
Cítím se sám a lidi mě v práci nerespektujou.
Dělal jsem show a teď mám obchod se sendviči
a je pro mě čím dál těžší
v tom najít své místo.“
A já na to: „Moje děti strkají nohy
do mixéru. Co to...?“
„Vyřeš si to!“
Víte, o čem mluvím. Lidé s dětmi...
Mimochodem nesmím pryč z koberce.
Řekli mi... Abyste věděli, můžu jenom sem.
Nesmím sejít z koberce.
Řekli mi: „Nedělej to!“ Ale sem můžu.
Proč máte... Proč máte svůj kostým trenéra?
Co je SJB Fotbal?
Je to místo, kde jsem trénoval.
Jo, ale proč ho máte zastrčené v kalhotách
v neděli večer?
Nejste na hřišti!
Řekla: „Dneska s tebou nespím.
Ne, ale pokud...
Běž si pro píšťalku.“
Dobře, to vám přeju.
Svět je teď tvrdý.
Média si s lidmi zahrávají.
Každý si myslí, že je nemocný.
Svět je teď o tom, že slova hovoří hlasitěji než činy.
Ne činy mluví hlasitěji než slova.
Ale slova hovoří hlasitěji než činy.
A to je svět jako na šikmé ploše.
Musíte být opatrní.
Je to těžké, ale to ty zprávy.
Lidi jsou vtaženi do zpráv. Rodiče ne, ani já.
Nesleduju zprávy. Jak?
Jsem ve svém životě na čtvrtém místě.
Co to dělám?
Nemůžu. Nezvládnu to.
Mám kamaráda, je bojovník za sociální spravedlnost.
To je dobře. To je zábava.
Pořád je na mě naštvaný.
Říká: „Chrisi!
Používáš svou platformu, abys něco změnil?
Musíš se sám sebe každý den ptát,
jestli využíváš svou platformu, abys něco změnil.
Sleduješ zprávy?“
A já: „Ne, ty blbej kreténe.“
Nedívám se na zprávy. Mám tři děti.
Koukám na Cocomelon s bouchačkou v puse.
Celej den, každej den.
Zpívají písničky o sluneční soustavě
a já tlačím tu zbraň dál a dál.
Ustřelím si hlavu před svojí rodinou.
A Pinta řekne: „Aj, Dios mío. Ay!“
Je to těžké. Já nevím, nemám...
Víte, my rodiče... Náš život je o dětech.
Filmy, seriály, nemám tušení. Netuším, co se děje.
Dívám se na to, co chtějí vidět děti.
To rodiče... Co chtějí děti sledovat,
sleduju i já.
Co se stane pak? Rodiče to vědí.
Sledujeme, co chtějí, usnou,
dám je do postele, vrátím se dolů
a dál sleduju to, na co se dívali oni.
Protože jsem v silné depresi, jasně?
Je rozsvíceno, ale nikdo není doma.
Tiše jsem podal výpověď.
Chápete?
A najednou tam sedím sám,
je půl čtvrté ráno, začnu konečně vnímat
a začnu si ho honit u Malé mořské víly.
Tak to je.
Držím to a čekám, až se objeví Uršula,
protože už jí bylo osmnáct a...
Ano. Máme stejný účes.
Kouknu olihni na výstřih.
Čekám na svou chvíli.
Pak trochu spermatu. Jen kapička spermatu.
Jen kapka. Nikdo nestříká.
Už deset let mi nic nestříká,
mám oteklou prostatu a nemůžu k doktorovi,
protože děti mají sakra fotbal.
Víte, o čem mluvím.
Měl jste někdy oteklou prostatu?
Je to prostě těžký. Jiný.
Žijeme v jiném světě.
Jak říkám, slova jsou hlasitější než činy.
Lidi si teď říkají, co chtějí,
aby omluvili špatné chování.
Všichni, chápete?
„Bezpečný prostor, všem projde všechno.“
To je absurdní.
Všichni teď chtějí být součástí všeho.
Všimli jste si toho?
Všichni říkají, že jsou na spektru.
Všichni jsou na spektru. Co jako?
Vážně, jste na spektru?
Měli byste mít helmu a kousat mě.
Jasný? Pokaždý,
když jsme spolu, chci tetanovku, protože jste cvok.
Jste na spektru, no jasně. Nejste.
Nejste na spektru, jen je vám 46
a pořád si myslíte, že wrestling je reálný. To je všechno.
Možná, že vy jste autista, pane.
Poslyšte, tenhle vtip... Všichni kromě vás...
Je to šílené. Že jo? Tohle je svět.
Jako trenér to víte. Je těžké trénovat.
Ne, je těžké trénovat děti.
Podívejte, musíte...
Je to šikmá plocha.
Lidi jsou vtaženi do algoritmu.
Vtažení je médií.
Nemají děti, nemají, co dělat.
A lidi se naštvou.
Lidi vedou neviditelnou politickou válku,
která ani neexistuje.
Jste tu v bezpečí a lidi říkají:
„Jsem pořád naštvaný!“
A vy to schytáte.
Tuhle jsem někoho nastartoval objednávkou kávy.
Chápete to? Jen jsem si objednal kávu.
A on ztratil nervy!
Myslel, že jsem použil špatné slovo.
Bylo to šílené. Hele, já to chápu.
Nemám bezpečnou bělošskou vizáž.
Chápu, že tohle není... Vypadám na 6. ledna.
Chápu.
Tohle je J6L.
Kolínská, co prodávám.
Od Trumpa. A...
Mám v očích pot. Je to šílený!
Ale je mi to fuk.
Budu to dělat, než oslepnu.
Nechtě mě hrát, trenére!
Můžete si aspoň vyndat košili?
Děkuju. Ježíši Kriste.
Ten chlap... Jo, vytáhněte to! Tady to je.
Chtěl jsem vidět jeho...
Tady to je, lidi.
Dobře. Dobře.
Ne.
Jo, někoho jsem vytočil objednávkou kávy.
Umíte si představit něco tak neškodného?
Přišel jsem do nové kavárny.
Byla tam baristka, velmi uvědomělá, víte?
Modré vlasy, to se nosí.
Jmenovala se Annie Antifa.
A byla připravená vyrazit.
Jen naštvaná! „Jsem jen naštvaná!“
Takže jsem vešel a objednal si kávu
stejně jako vždycky.
„Ahoj, jak se máte?
Můžu dostat malou ledovou kávu, černou?“
A ona: „Cože?
Co jste mi to řekl?“
A já: „Můžu dostat malou ledovou kávu, černou?“
A ona: „Myslíte
malou ledovou kávu
bez mléka?“
A já: „Není to to samé, co...
...malou ledovou kávu, černou?“
A ona: „Po tom, čím si afroamerická komunita
prošla za poslední tři roky,
myslím, že obzvlášť vy byste si mohl
lépe objednat kávu.“
A já na to: „Dámo... Pane...“
Řekl jsem: „Poslyšte.
Nemám čas ani energii,
abych vymyslel politicky korektní způsob,
jak si mám podle vás objednat kávu, jasný?
Sleduju Encanto, abych se naučil mluvit se svými dětmi.“
Takže...
„Takže... prokažte mi laskavost
a ihned mi dejte mé cafe negro pequeño.“
„Dejte mi ho, než začnu mluvit o Brunovi.“
Ona nejspíš přišla domů a promlouvala se svými kočkami.
„Dnes na mě v práci verbálně zaútočili!
Toxická maskulinita! Zabiju se!“
Udělejte to.
Činy, bejby. Hlavně o tom netweetujte.
Nepotřebuju to vidět živě.
Hele, lidi, rodiče v místnosti ví,
že je to s dětmi těžké,
zvlášť moje Latinoameričanky. Líbí se vám staromódní chlapi, že?
Tak to je. Je to ta stará škola.
Takže moje holka chce chlapa,
co umí stavět.
Já neumím stavět. Umím postavit emocionální zeď,
to mi jde.
Chceš vidět zeď?
Udělám to. Dovnitř se nedostaneš.
Nemám tušení, jak něco postavit.
Nosím sportovní legíny. Fakt ne.
Nemůžu si pomoct a ona se naštve.
Když jsem nedávno přišel domů, ona stavěla ze sádrokartonu.
Já ani nevím, co je to sádrokarton. A ona ho stavěla.
Řekla: „Pomůžeš mi?“
A já: „Jasně.“
Šel jsem do kuchyně a udělal limonádu.
Měl jsem na sobě její tanga. Chápete?
To pro děti děláte, trenére.
Kvůli nim to děláme, víte?
Chci, aby ty děti... Miluju je.
Opravdu. Moje dcery.
Ale je to těžké, víte,
někdy je chcete pokárat, ale moje děti někdy říkají vtipné věci.
Nevím, co...
Mám osmiletou dceru
a dvouletou dceru a chodíme se projít.
Po večeři, těsně před spaním,
se projdeme kolem bloku, to je naše věc.
Jednou jsme se procházeli a já držel dvouletou
a osmiletá byla trochu vepředu
a podívala se na měsíc.
A řekla: „Podívej, tati, měsíc se rozbil.“
Roztomilé.
Protože nebyl úplněk.
Byla to jiná fáze.
Neznám fáze měsíce.
Nejsem sakra indián.
Nevěděl jsem...
Dorůstající?
Nevím, nevím.
A ona: „Měsíc se zlomil.“ Roztomilé.
Pak se moje osmiletá zeptala: „Ona je zpomalená?“
A já: „Možná.“
A něco vám o své osmileté dceři řeknu, jo?
Tahle malá holka? Je jako malá žena.
Jako malá pequeña. Prostě tam je.
Už se s tím narodila.
Ukládá si, co jste řekli,
aniž by ukázala, že ví.
Uloží si to a pustí to ven, aby bylo drama.
Bezdůvodně, jen tak.
Jen tak. Chce jen vyvolat drama.
Nedávno jsme měli ten nejlepší den v životě.
Byla to jen ona a já, krásný den tatínka s dcerou.
Bylo tam všechno.
Šli jsme do parku na zmrzlinu.
Utratil jsem dvě stě dolarů u Claire's.
Víte, kolik je to levného zlatého plastu?
Má holka vypadala jako Mr. T.
Ne s načerněným obličejem.
Jen pro jistotu, myslím ty šperky.
A tak...
Myslel jsem, že to je ten úplně nejlepší den.
Byli jsme pryč celý den, osm hodin.
Pět sekund toho krásného osmihodinového dne.
Latinoameričanka, její muž a děti
za mnou přišli, chtěla se vyfotit,
říct něco pěkného.
Příjemná interakce.
Pět vteřin. Dcera se ani nedívala.
Myslel jsem, že nevnímá.
Podle mě to ani neviděla. Ani jsem na ni nemyslel.
Byli jsme spolu dalších pět hodin toho nejlepšího dne.
Jakmile jsme přišli domů, hned, jak jsme byli ve dveřích,
otevřela má žena a ptala se: „Jak ses měla, zlato?“
A ona: „Bylo to super. Táta se vyfotil se ženou,
která byla hezká, možná hezčí než ty.“
A pak prostě odhopsala.
Odhopsala.
Neměl jsem na výběr, musel jsem udělat,
co jsem řekl, že neudělám. Řekl jsem: „Je na spektru.“
„Tohle je moje dcera. Je na autistickém spektru.
Kousla mě!“
Říkám vám, jestli si dnes něco odnesete,
jestli chcete mít děti, poslouchejte, co říkám.
Poslouchejte, co říkám, je to těžké, to se slovy.
Slova hlasitější než činy.
O to jde. To je zásadní rozdíl
mezi současností a před dvaceti lety.
A holky jsou v pohodě.
Ve své dcery mám důvěru.
Jsou dobré, jasně?
Mají silnou vůli, jsou vtipné, já jsem vtipný.
Ale kluci, je to těžké.
Představte si, že jste dnes kluk teenager.
Když mi bylo patnáct,
říkal jsem věci,
za které by mě veřejně popravili.
Ale tehdy nebyly důkazy.
Nikdo mě neslyšel, tak jsem to neřekl.
Prostě...
Ale teď, všechno, co děláte...
Musíte být opatrní
s radami, které dětem dáváte.
Myslím, že s kluky je to těžší,
protože, jak říkám, mám dcery,
ale také 13letého nevlastního syna.
A já miluju svého syna.
Je skoro jako moje rodina.
Spí na mém pozemku.
Je tam. Spí přímo tam.
Víte? Je tam.
Bydlíme ve stejném domě, ale mluvíme jen přes Zoom.
Člověk musí být opatrný.
Tuhle jsme se bavili na Zoomu.
Chtěl jsem s ním mluvit, popovídat si.
Jen si pokecat. Řekl jsem:
„No, kámo, co se děje? Řekni mi všechno.“
Řekl jsem „Co škola? Máš nějakou holku?“
A on: „Jo. Jo, někoho mám.“
A řekl: „Ale upřímně, občas nevím, co říct.
Zaseknu se.“
A já: „Něco ti teď řeknu.
Jedno vím jistě. Holky milujou sebevědomí.
To od tebe chtějí vidět. Sebevědomí, jasný?
Naučím vás pár věcí od stoiků, něco od Marca Aurelia.“
A on: „Chrisi, ne. Ne, o to nejde.
Ona se identifikuje jako oni.
Co mám dělat v takové situaci?“
Já na to: „Poslyš, nejsem tvůj skutečný otec.“
Yo no se!
„Já ti nevím, kámo.
Nevím, co ti mám říct. Vyhul jí péro?
Nevím.
Možná to je ono?“
Je to tak, trenére? Řekněte... Dobře.
Trenére, chcete vodu? Potřebujete se napít?
V pohodě? Líbíte se mi.
Jsou tu nějací Indové?
Nějací Indové? Nikdo?
Dobrá práce, Chrisi!
Mám tu pěkně rozmanité publikum.
Miluju Indy. Kéž by tu bylo víc Indů.
Miluju... Něco vám řeknu. Indové?
Jednička. Asi jsou má nejoblíbenější rasa.
Starověcí, duchovní, miluju Indy.
Kdykoli vidím Inda spát,
předpokládám, že medituje.
Vždycky.
Přísahám Bohu. Je to pravda.
Minulý týden jsem letěl šest hodin z New Yorku do LA.
Vedle mě seděl Ind.
Od startu až do přistání ten muž celou dobu spal.
Každou vteřinu.
Když se probudil, řekl jsem: „Učte mě, pane.
Naučte mě, jak se dostat na úroveň nirvány.“
A on: „Já jsem alkoholik.“
Jó!
A máme tu dalšího.
To je ono.
Ta paní má HPV.
Na sto procent. Jo!
To my všichni, že? Co vám brání, trenére?
Kde máte bradavici?
To se máte, dámo. Miluju tuhle dámu.
Jo, tuhle dámu rozhodně zatknou.
Nějací Číňani?
-Jo! -Dobrá práce, zase!
-Jste Číňan? -A Kubánec!
Číňan a Kubánec. U svatého komunisty.
Dobrá práce. Číňan a Kubánec!
Panebože. Mohl byste být větší nepřítel?
Ty bláho!
Boží. Boží.
Něco vám řeknu.
Je to důležitá část rodičovství.
Hrací schůzky.
Musíte je organizovat s rodiči ostatních dětí,
a některé ty děti a jejich rodiče, panebože.
Každý má alergii.
S každým namyšleným bílým tátou je to to samý.
Mluví o svém startupu a kryptoměně.
A máma na to: „Dáš nás do svojí scénky?“
A já: „Snad vás srazí autobus, dámo!“
„To je ta scénka.
hlava se vám kutálí po silnici a volá ‚Lepek!‘“
Ale Číňani, lid vaší matky,
Číňani to milujou.
Moje dcera má ve třídě jednoho Číňana
jménem David.
Nevím, jak se...
jaké má čínské jméno,
ale je tu v utajení jako David, a já to respektuji.
Jeho čchi respektuju.
David. Ten kluk se mi líbí.
Ona má ve třídě i jiné kamarády.
Ne, ty děti nechci vidět. Davida. Víte, proč?
Když máte hrací schůzku s Davidem, hádejte, kdo tam není?
Davidovi rodiče, jasný?
Hádejte, kde jsou Davidovi rodiče. V práci.
Jsou v práci, staví věci v továrně, vyrábějí různý věci.
Smířil jsem se. Neseznámím se s nimi.
Nepracují z domova. Ne.
Jsou tam venku.
Znám jen Davidovu babičku.
Davidova babička, sto devadesát dva let.
Tahle ženská.
Pokaždý, když se setkáme, dělá tai chi, sudoku.
Je to jako posilování mozku i těla.
Na alergie se nikdy neptá.
Nedávno dala mojí holčičce v pytlíku živou krevetu.
Říkám: „Je to mazlíček, nebo jídlo?
Nevím, ale děkuju.
Vážíme si toho.“ Miluju to.
Protože jde o tohle.
Planeta umírá, že?
Všichni se shodneme, že planeta umírá.
Musíme najít udržitelný život na nové planetě.
Myslím, že vesmírná loď, která odveze lidi z této planety
na novou udržitelnou planetu,
bude mít na boku čínskou vlajku.
Doufám jen, že moje dcera
a její čínský manžel „David“ si budou moct vzít doprovod.
Přežití a vývoj.
Dnes jsem Latinoameričan. Zítra jsem Číňan.
Přesně tak.
Jdu si pro vás. Takhle se to musí dělat.
Před dvaceti lety to byla zábava.
Vyrůstal jsem s otcem, který byl oddaný činům.
Byl ze staré školy.
Jeho činy promlouvaly hlasitěji
než slova, což je podle mě jednodušší.
Viděl jsem, že můj otec vede činy,
a koho zajímají slova?
Každá rasa, kultura, vyznání, co ho potkali, ho milovali.
Všichni ho milují, protože je čistý.
Má čisté srdce plné cholesterolu.
Je tak čistý, jak jen to jde. Jako plátek slaniny.
A jeho činy... Všechny miloval.
Měl jsem na střední dva kamarády gaye.
Byli gayové a táta je pozval k nám,
když jiné rodiny možná ne,
protože tehdy byla jiná doba.
Táta je zval. Miluju to. Nádherný čin.
Ale táta má svoje vtipy.
Řekne, co říct chce, a nic s tím nenaděláte.
Chodili k nám mí kamarádi.
Pamatuju si, že když vešli,
stál tam se dvěma lilky v ruce.
Říkal: „Pojďte, sednete si na ně?
Sedněte si! Je to vtip!“
A co? Sedli si.
Zasmáli jsme se. Smáli jsme se.
Bylo jim to jedno, pořád mají tátu rádi.
A je to krásná věc.
Dětem vždycky říkám,
ať kontrolují svůj výstup.
„Nějak to dopadne, ale když kontrolujete výstup,
zapomeňte na výsledek, protože společnost občas odsuzuje.
Nevím, jak vás lidi přijmou,
ale pokud ovládáte svou roli, to je vše, co chci.“
A to u lidí hledám. Ovládáte svou roli?
Táta ano. Táta se vážně snaží.
Je vzdělaný, asi jako třeťák.
Není to vždy výhra, ale on se snaží,
a to je to, co hledám.
Jednoho dne mi zavolal a řekl:
„Chrissy. Poslouchej mě.
Víš, že je tvoje dcera Portoričanka, že?“
A já: „Jo.
Je jí osm a má tetování na prsu.“
Vtip. Dělám si srandu. Hele, Latinoameričani se baví.
Vždycky jsou to běloši.
„Tohle není v pořádku!“
Dělám si srandu. Dělám si srandu.
Dcera má tady od narození znaménko.
Je na něm „Boricua“.
Je to nemoc.
Ne.
Řekl jsem: „Ano, vím, že je Portoričanka.
Víš to ty? Je to tvoje vnučka.“
A on: „Jo, no, poslouchej.
Hledal jsem si informace
a v Latinoamerické kultuře nepořádají sladké šestnáctiny.
Vypadáš jako idiot, jestli jí chceš připravit šestnáctiny,
protože to ona a její lidi nedělají.“
A já: „Tak zaprvé, je jí osm.
Ani vzdáleně a ani na vteřinu
nemyslím na její šestnáctiny.
Zadruhé se narodila a vyrostla v Americe.
Tady se rozhodně slaví sladké šestnáctiny.“
A on: „Ne, ne, ne! Tady se pleteš.
Žiješ ve své bílé bublině s bílými výhodami
a já už to dál snášet nebudu.
Mluvil jsem s kamarády v sámošce
a oni mi řekli, že v Latinoamerické kultuře
nepořádají šestnáctiletým holkám oslavy.
Pořádají je, když je jim patnáct.
Říkají jim quesadilla.“
Takže...
„Takže jí uděláš quesadillu
a já za ni zaplatím, na ruku.“ Tak říkám:
„Počkat, počkat. Moment.
Myslíš quinceañeru?“
A on: „To jsem říkal. 'Quinceandilla'.“
A já: „Ne, teď mícháš 'quesadillu' a 'quinceañeru'.“
On na to: „Aha, promiň.
Nevěděl jsem, že mluvíš španělsky se svým klukem.
Přines lilek. Posaďte se s Juliem.“
Můj otec je takový... Takhle ho popisuju.
Vždycky má správné úmysly, ale špatné tahy.
Uznávám, špatné tahy,
ale úmysly byly čisté. Opět, ty činy.
Na tom mi záleží a ostatní nevidím.
Viděl jsem jen to, že lidi mého otce milovali, protože vtipkoval.
V situaci, kdy byla napjatá atmosféra, táta vtipkoval.
Nádhera. Jako když jsem vystudoval.
Byla to inkluzivní ceremonie.
Chtěli, aby bylo přijato každé větší náboženství
a bylo reprezentováno.
Slavnostní ceremoniál začal katolickým knězem.
Vyšel ven, pronesl pěknou řeč, vyhonil ministranta. Ehm...
Já byl ministrant a...
Přišel i židovský rabín.
Taky pronesl pěknou řeč, vrátil se do tunelu.
Ehm...
Postavil si tunel z... Mířil přímo...
El Chapo by měl do tunelů najmout židy.
Chci říct, proto rabíny nedostanou.
Šalom, šalom. Jsou tu nějací Židé? Šalom.
A pak to celé ukončili s muslimským imámem.
Ten chlap byl skvělý.
Imám byl skvělý, ale bylo to v arabštině.
Nevěděl jsem, co říkal.
Ale měl jsem dost muslimských přátel. Mí habibi.
Jasně?
Jednomu kámoši jsme celé čtyři roky na vejšce,
říkali Justin Habieber.
Tenhle kluk.
Habiebs neměl chybu.
Říkal mi, co říká.
Bylo to krásné, ale bylo to arabsky.
Jasně?
...Macaulay Culkin.
Sám doma, Macaulayi...
Začínalo to být napínavé, víte?
Bylo to cítit. Všichni ti namyšlení běloši,
kteří věří, že jsou tak rozmanití?
Jakmile slyšeli arabštinu, volali: „Volejte FBI!“
Můj otec nesnáší napětí.
Je na každé mojí události, ale je v poslední řadě.
Naši jsou rozvedení, tak je v poslední řadě.
Vždycky je tam sám, baví se.
A pak, víte: „Alláh!“
Slyšeli jste, jak napětí roste a roste,
až byla místnost jako papiňák.
Při posledním „Alláh“ zavolal táta
z poslední řady: „Hakuna matata!“
Hláška ze Lvího krále.
Všichni v té místnosti se otočili,
aby zjistili, kdo to řekl, kromě mě.
Věděl jsem přesně, kdo to řekl.
Věděl jsem, že je to můj hystericky se smějící táta,
co si plácá se vzduchem,
zatímco máma volala policii.
Pak čekal, až napětí zase spadne,
a zavolal: „To znamená 'žádné problémy'!“
A všem se to líbilo.
Moji muslimští kámoši umírali smíchy.
Justin Habieber za mnou přišel a řekl: „Kámo, tvůj táta je borec.
Moc ti za to děkuju.
Vážíme si... Musíme mu samozřejmě setnout hlavu,
ale, víš...
To nechceme my. To Korán.“
A já: „Jsem Chrissy Korán. Myslíš, že to nevím?“
-Jo! -A je tu zase.
Tady je.
Víte vůbec, kde jste?
Miluju vás. Jak se jmenujete?
Něco jako Stephanie?
-Brittany. -Brittany?
Něco vám řeknu, Brittany, potřebujete opatrovníka.
Vy...
Brittany, jediné jméno horší než Stephanie
je vaše jméno.
Brittany.
Bože, Brittany.
Vy jste její manžel?
To je blbý!
Přítel?
Říká: „Podvádím s ním manžela!
Jmenuje se Kevin. Je to hasič!“
Jmenujete se Kevin? Jak se jmenujete?
Mitch.
-Mitch? -Jo.
Tak jo. To je na nic.
A co tohle?
Chcete slyšet, jak mi táta nakukal,
že mám zvláštní potřeby,
pro lepší lístky na Yankees?
To vám řeknu. Tohle je příběh pro trenéra.
Takže...
Takže, jde o tohle. Tady je pravda.
Jak říkám, můj otec... Co říct?
Správné úmysly, špatné kroky.
Takže znovu, pokud je v tom záměr, jsem pro.
Měl jsem skvělý dětství, protože jsem byl grázl.
Aby bylo jasno. Byl jsem grázl, jasný?
Měl jsem ADHD, ale skutečný ADHD.
Ne jako teď, když mají všichni diagnózu.
Měl jsem... Fakt bral jsem Ritalin.
Ne to, co si dáváte venku... Ne váš Ritalin.
Byl jsem na opravdovém...
Říká: „Já to míchám s bílým zinfandelem.“
-Byl jsem na drogách. -Páni!
Museli mě kontrolovat. Byl jsem nekontrolovatelné dítě.
Má matka je chytrá žena.
Věděla, že dvě věci miluju nejvíc.
Sportovní akce a čas s tátou.
Vymyslela si malý systém.
Protože jsem zlobil. Strkal jsem
klimatizace z oken.
Kousal jsem psa. Čůral jsem jí do kytek.
Byl jsem malý divoch, prostě idiot.
Máma vymyslela systém.
Když jsem měl za měsíc dost puntíků,
dovolila mi jít na zápas s tátou.
Nemusel jsem být dokonalý.
Jednu klimatizaci jsem z okna strčit mohl.
Mohl jsem kousnout zatoulanou kočku, nebo tak.
Ale dokud jsem... A ona mě nechala jít.
Jednou jsem byl tak hodný,
že mi dovolila jít na baseball.
Řekla: „Zlato, můžeš jít na zápas,
ale ve třetí směně musíš odejít.
Musíš být doma do devíti.
Žádné otázky. Zítra je škola.
Musíš být doma do devíti.
Odejdeš ve třetí směně.“ A já: „Mami, na sto procent.
Jen to řekni tátovi, protože tě neposlouchám.
Moc se mi toho honí hlavou.
Čekám, až půjdeš vedle,
abych se mohl vykadit v prádelně.
Tak jen abys věděla.
Máš čerstvě vypráno a já zlobím.“
V tu chvíli zazvonil táta.
Já sešel schody pozadu, jako ve Vymítači ďábla.
Jsem připravený jít.
Máma hned otevřela, stála přímo tam.
Řekla: „Tony, poslouchej.
Může s tebou na zápas, ale ve třetí směně musíte odejít.
Musí tu být do devíti večer. Zítra má školu.
Je důležité, aby byl zpátky doma, jasně?
A ještě něco, nekupuj mu limonádu, prosím, ani cukr.
Kdykoliv mu dáš limonádu, je nezvladatelný.
Už tak je to s ním těžké.
Když mu dáš limonádu, je jako rapl.“
A on: „Rozhodně, žádná limonáda.
Žádná limonáda.“
A pak na mě před ní mrknul.
Udělal...
Mám pocit, že ona tě vidí.
A on: „Chápu. Žádná limonáda.“
A ona: „V devět!“
A on: „Jasně.“
Takže jsme odešli. Prošli jsme blok.
Zahnuli jsme a máma už nás neviděla.
Táta měl tašku.
Upustil ji na zem.
Řekl: „Otevři to.“
Tak jsem to rozepnul. Pět Mountain Dew.
Jo.
Kokain s pervitinem mezi limonádami.
Táta tam měl pět velkých láhví.
Řekl: „Všechno nejlepší.“
A já: „Narozeniny mám až za pět měsíců.“
A on: „Jo, já vím.“
Já věděl, že neví.
Tak jsem do sebe lil ty limonády.
Měl jsem pět Mountain Dew, velkých, úplně celých.
Než jsme došli na stadion,
byl jsem vyřízený.
Žádné triko. Triko jsem si sundal ve vlaku.
Kapal ze mě pot. Měl jsem vykulené oči.
Připadal jsem si jako Hunter Biden.
Cítil jsem se jako HB.
Byl jsem cvok. Úplně mimo.
Takže...
Tak jsme si sedli. Seděli jsme nahoře.
Bylo mi to fuk, chtěl jsem být v budově s tátou.
A táta tam měl své kluky.
Byl tam Bobby Pets.
Byl to takový starý brooklynský chlap,
dřív pašoval do čtvrti zvířata.
Měl tučňáka, měl koalu.
Přísahám, bral je z náklaďáků.
Na tenhle zápas propašoval živou fretku.
Měl na zápase živou fretku.
Vytrénoval ji, aby kousala fanoušky protivníků,
kousala kotníky a on říkal:
„Co naděláte, newyorské krysy.
Asi se máte vrátit, odkud jste přišli.“
A Charlene. Měl tam svou kamarádku Charlene.
Té paní bylo šedesát pět let,
nikdy nenosila podprsenku, měla ta nejpovislejší prsa.
Jsou to první prsa, co jsem kdy viděl.
Měla prsa tak nízko,
že jsem myslel, že holky mají bradavky na kolenou.
Nikdy jsem to jinak neviděl.
Když jsem vyrostl, líbal jsem se s holkou a ona řekla:
„Chceš mi lízat kozy?“ A já: „Sundej si kalhoty.
Ukaž mi svoje kolena.“
Ta ženská pořád kouřila.
„Christophere, můžeš mi sáhnout na prsa. Necítím to.“
To bude Brittany za 30 let.
A...
Tak to je.
„Ano.“
Takže.
Takže, bavili jsme se.
A já tam sedím, užívám si, piju Mountain Dew a jím hotdogy,
protože to máma nikdy nedovolila.
Nitráty? Ani náhodou.
Ale táta nemá pravidla.
Házel jsem je do sebe jako pelikán.
Nemám dávivý reflex. Ááá!
A tak jsem jedl, prostě si to užíval.
Vážně jsem si žil.
Ale pak přišla třetí směna.
Poslyšte, já jsem mamánek.
Poslouchám ji. Věděl jsem, že už je čas.
Tak jsem vstal, oblíkl si triko,
vytáhl párky z pusy,
pomalu sundal ruku z Charlenina prsa.
Vstal jsem a táta řekl: „Co děláš?“
A já: „Už je třetí směna.
Máma chce, abychom odešli.“
A on: „Ona pravidla neurčuje. To já.“
A já: „Soudce řekl, že ona.
Byl jsem tam u soudu, když soudce řekl:
‚Jste odsouzený zločinec a ona určuje pravidla.‘“
On na to: „Sedni si. Nikam nejdeme.“
Protože jde o tohle.
Baseball znáte, trenére. Jestli ho znáte, tak víte.
Ale pokud neznáte baseball,
hra bez zásahu je to nejvzácnější, co se může stát.
Skoro nikdy se to nestává.
Ještě vzácnější je, že se hraje hra bez zásahů
a vy to sledujete živě.
Bylo to v květnu 1996, víte? Stadion Yankee.
New York Yankees proti Seattle Mariners.
Byla to historická hra bez zásahů Doca Goodena, Dwighta Goodena.
Pokud ten zápas neznáte, doma si ho najděte, jsem v publiku.
Byla to noc, která se měla zapsat do dějin.
Ale ještě nebyla napsána.
Byla to třetí směna devíti-směnového zápasu,
ale táta to věděl.
Táta řekl: „Chrissy, něco cítím.
Stane se něco velkého.“
A já: „Taky něco cítím.
Myslím, že mi selhávají orgány z limonády.
Myslím, že jsme to přehnali.“
Máma řekla v devět hodin.
Bylo už asi osm třicet,
takže jsme museli odjet hned teď.
Ale táta: „Poslyš, jakmile druhý tým
dostane zásah, Chrissy, padáme.
Vypadneme, půjdeme domů a všechno vysvětlím.
Neboj. Jen se bav.“
A já: „Dobře, super.“ Tak mi to bylo fuk.
Bylo mi dvanáct let.
Přichází další směny.
Žádné zásahy, žádné zásahy, limonády, hot dogy, zábava.
S příchodem sedmé směny byl na stadionu blázinec.
Všichni ví, že jsme tak blízko zápisu do historie.
Měl jsem hlavu v prsou Charlene.
Házel jsem si její prsa přes ramena
jako kontinentální voják.
Nemohl jsem tomu uvěřit.
Bylo už tak půl jedenácté.
Měli jsme hodinu a půl zpoždění.
Ale koho to zajímá.
Bylo to jedno. Už bylo pozdě.
Neexistovaly mobily. Byl rok 1996.
Táta řekl: „Musíme ti sehnat lepší místa, Chrissy.
Tady s těma idiotama se na zápas dívat nemůžeš.
Najdeme lepší místa“
A já: „Jo. Ano, jak chceš.
Řekni, co mám dělat, a půjdu za tebou.“
Řekl: „Dělej, co ti řeknu.“ A já: „Dobře.“
Myslel jsem, že mi řekne, co uděláme,
až půjdeme dolů, ale neřekl to.
Vůbec mi to neřekl.
A možná řekl, ale měl jsem v sobě moc Dew.
Byl jsem úplně hotovej.
To už bych potřeboval Narcan.
Sešli jsme dolů za domácí metu.
Táta uviděl dvě prázdná sedadla přímo za ní.
Jsou za velký prachy, za pět set dolarů.
Je tam chlap z ochranky, který samozřejmě hlídá sedadla.
Táta za ním šel a řekl:
„Můžeme tam se synem sedět?
Doc Gooden odpaluje bez zásahu.“
„Musíte mít lístky.“
A táta: „No tak, pojďme si sednout.“
A on: „Buď mi ukážete lístky, nebo se vraťte na místa,
nebo vás vyvedou ze stadionu.
Na těch místech sedět nebudete.“
Táta se na mě podívá a říká: „Připravený?“
A já: „Dobře.
Zapomněls mi říct, co mám dělat, ale to je fuk.“
Říká: „Takže nás nepustíte dál?“ A ochranka: „Ani náhodou.“
On na to: „Dobře. Je to prostě nešťastné,
protože můj syn má zvláštní potřeby.“
To jsem já slyšel poprvé.
Byl jsem dítě, říkal jsem si:
„Mám? Vážně?
Já ne. Nemám, že? To je vtip?“
A táta: „Můj syn má zvláštní potřeby.“
Pak se na mě ten chlap, co právě jasně řekl ne,
poprvé podíval a řekl:
„Ano, pane, omlouvám se.
Měl jste mi to říct. Omlouvám se.
Sedněte si, kam chcete. Užij si to, prcku.“
Tak jsme scházeli po schodech k těm místům
a já si říkal: „Jsem retard?“
Byl jsem v šoku. Měl jsem pusu dokořán.
Táta na to: „Slintej, to je dobrý!
Prodej to slinou, Chrissy!“
Páni!
Tak jsme šli a konečně došli k těm místům.
Je osmá směna, je jedenáct večer.
Jsou tam velké celebrity. Jsme v New Yorku.
Koutkem oka vidím
zápasníka ze WWF Síně slávy, Mr. Perfect.
Věděl jsem, že je to on. Viděl jsem ty blonďaté vlasy.
Pupínky od steroidů na zádech. Mohl jsem je vymačkat.
Tak blízko.
Táta se ve wrestlingu nevyzná.
Říkám: „Tati, to je Mr. Perfect.“
A on: „Kdo, nový přítel tvé matky?“
Pořád se přes to nepřenesl.
Říkám: „Můžu mít jeho podpis?“
A on: „V pohodě.“
A on: „Hej, Perfecte!
Můj syn je velký fanda. Mohl by dostat podpis?“
Mr. Perfect řekl: „Ne, sleduju zápas.“
To je fér. Myslel jsem, že tím to končí.
Táta chvíli počkal a řekl:
„Je to smůla,
protože můj syn má zvláštní potřeby.“
Mr. Perfect se otočil, podíval se na mě a řekl:
„Teď to vidím. Moc se omlouvám, pane.
Měl jste mi to říct. Omlouvám se.
Dejte mi lístek, podepíšu cokoliv.“
Přísahám, pořád ho mám.
Napsal: „Mr. Perfect. Všechno bude dobré.“
Mám ten lístek. Prodám ho. Prodám vám ho, pane.
Začala devátá směna, žádný zásah.
Bylo to šílené. Bylo čtvrt na dvanáct v noci.
Máme takové zpoždění, že je to šílené.
Ale stadion začal šílet.
Byla to neuvěřitelná událost.
Já si říkám: „To byla zábava.
Táta nám sežene taxi,
poběžíme domů a on si promluví s mámou.“
Ne.
Vzal mě do baru přes ulici.
Celý stadión se hrnul do baru přes ulici.
Vešli jsme, byli tam všichni jeho přátelé.
Pustili mě nahoru na bar.
Pil jsem Mountain Dew ze stroje, jasný?
Byl jsem úplně zničený.
Charlene do sebe šoupla tu fretku. Bylo to...
Šoupla jí tam. Celou. Bum.
A...
A tak, a tak...
Jste připravení?
Šli jsme zpátky matčinou ulicí
v půl páté ráno. Druhý den byla škola.
Půl páté ráno!
Táta se ptá: „Chrissy, bavil ses?“
A já: „Tati, něco ti řeknu.
Byla to nejlepší noc mýho života.
Charlene do sebe strčila fretku.
Neuvěřitelný! Jsem mimo!“
A on: „Chrissy, já taky, rozhodně.“
A on: „Věc se má tak, dobře?“
A on: „Za prvé, co říkám,
že je pravidlo života číslo jedna před ostatními?
Co je číslo jedna?“
A já: „Nebuď krysa.“
A on: „Přesně tak. To je můj kluk!
Nebuď krysa,
protože až se máma bude ptát, jestli jsme odešli ve třetí směně?
Řekneš: ‚Ano, mami, odešli jsme ve třetí směně.
‚Vlaky měly zpoždění Jsem snad kretén?‘
Bude ti věřit, jasný? Mně vždycky věří.“
A já: „Ne, nikdy ti nevěří
a před mámou obvykle nesmím mluvit sprostě.“
A on: „Udělej to, o nic nejde.“
„Dobře, jak chceš, tati.“
Táta mě odvedl po schodech mámina domu,
zazvonil na zvonek a utekl.
Prostě utekl!
Nechal dvanáctiletýho retardovanýho kluka samotnýho.
A já tam...
Máma otevřela dveře.
Ptá se: „Kde máš tátu?“
A já: „Neviděl jsem ho.“
A ona: „Kde jste byli?“
A já: „Odešli jsme ve třetí směně.
Vlaky měly zpoždění. Jsem snad kretén?“
A slyšel jsem tátu: „To je můj kluk!“
Moc vám děkuju.
Vážím si vás.
Vím, že je tu vedro. Byli jste skvělí.
Ježíš vás miluje, na to nezapomeňte.
Ježíš vás miluje. Díky moc.
Zatleskejte Jamesovi Matternovi. Sami sobě.
Díky. Šťastnou cestu domů.
Brittany, těšilo mě.
Nashle a díky.
Tady máme záběry ze zákulisí.
Podívejte. O tom je ten speciál.
-Dobrý? -Byl jsem na koberci.
-Zůstals na něm. -Zůstal jsem na něm.
Mluv o něm celou dobu.
-Idiote. -Udělám to.
Víš, co to je? Chaos.
-Chaos. -Jo, skvělý.
Mají video, jak Sal spadl.
Říkám, že jestli to Hulu nechce,
-tak to chci pro sebe. -Sale.
Hele! Fuj!
Chris Distefanův zápas bez zásahu!
Podle Berkowitze se to má jmenovat Good Bunny.
-Je to dobrý. -Není to špatný.
Bez zásahu není špatné jméno.
Říkám, že takový formát jména ještě nikdo neměl.
Chris Distefanův zápas bez zásahu.
Co to nazvat Zvláštní potřeby?
Chris Distefanův zápas bez zásahu, uvádí Hulu.
-Líbí se mi Mr. Perfect. -Líbí se ti?
Mně se líbí Slova hlasitější než činy.
Mně taky, ale je to moc dlouhé.
Good Bunny je zajímavý,
ale musíš vědět, že souvisí s Bad Bunnym.
-To je moc. -A ničí to ten vtip.
Jo. Měl bych tomu říkat:
„Předčasný prodej domu na Staten Islandu.“
Měl bych ho nazvat: „Prosím, vraťte mi dům na Staten Islandu.“
Nazvu to: „Hypotéka je drahá, podělal jsem to.“
Ahoj, jak se máš?