I kender ham fra Chrissy Chaos!
Måske kender I ham fra Hey Babe!
Her er Chris Distefano!
Ja!
Goddag!
Tarrytown, Westchester!
Ja, skatter!
Ejendomsskatter!
Jeg elsker Tarrytown Music Hall, som er hjemsøgt.
Find Deres plads, og sæt Dem.
Ja, kom bare og sid ned.
Jeg kan lide, at vi lukker migranterne ind.
Det var for sjov.
Ikke i Westchester, røvhul!
Vel? Det var for sjov. Det var bare en joke.
Jeg vil tale om det, jeg talte om i begyndelsen af min sidste special.
Det er slut for hvide mennesker. Er I med?
Lad os være ærlige, men vi havde en rigtig god periode.
De hvide, vi havde en god periode, men, skat, det er slut nu.
Er I med?
I 2.000 år dominerede vi totalt.
Kan vi i det mindste indrømme det?
Folk havde sex og fandt ud af det.
Men tag ikke fejl, vi er færdige.
Jeg træder på dit dumme, hvide hoved. Det er slut.
Men I kender mig. Jeg vidste, det ikke var i orden
at være hvid i det nye år. Ikke mere hvidt. Det er ikke i orden.
Så jeg sagde, jeg kan ikke... Jeg er kun hvid.
Jeg kan aldrig ændre mig, selvom jeg gerne vil transitionere.
Jeg vil ikke transitionere kønsmæssigt, men racemæssigt.
Den eneste måde at gøre det på er at få ikke-hvide børn,
og nu kan jeg med stolthed sige, at jeg har tre puertoricanske børn.
Ja. Hvor er mine latinoer?
Du godeste, vagter! Der er mange af dem!
-Puerto Rico! -Du godeste, hr.
Ja, De skræmmer de hvide og...
...lyder som min familie.
Altså ...
Så jeg har tre smukke puertoricanske børn, for jeg vidste ...
Hør engang, medierne sagde for ni år siden:
"Den latinamerikanske minoritet vil blive det latinamerikanske flertal."
Jeg sagde: "Kan du ikke besejre dem, så slut dig til dem."
Så jeg gik ud for ni-ti år siden og fandt en smuk latinakvinde.
Vi havde ubeskyttet sex på første date. Sådan kører jeg.
Chrissy dryp-dryp, I kender det.
Da vi havde sex, og hun sagde: "Papi," sagde jeg: "Okay!"
Bare lad den flyve. Pletskud.
Og nu har vi tre smukke, puertoricanske børn.
De hedder Niña, Pinta og Santa Maria,
og de er nogle små opdagelsesrejsende.
Det er smukt. Det er en smuk oplevelse.
Det er sjovt at være den eneste hvide mand i familien.
Jeg elsker puertoricansk kultur. Jeg elsker latinokulturen.
Meget familieorienteret, ja. Der er altid mange mennesker i mit hus.
Når jeg kommer hjem i aften, vil der være ti personer i mit hus, jeg ikke kender.
Hver dag er jeg i lufthavnen og henter folk fra San Juan og kører tilbage.
Pito er her. Vi har styr på det! Jeg elsker det.
Så I mit julefoto?
Det var mig og 90 puertoricanere.
Jeg ser ud, som om jeg skal ofres.
Jeg troede, de ville hælde adobo ud over mig.
Chrissy Chuleta!
Men det er en smuk ting at have unger.
Hvem har unger derude? Hvem har børn?
Sådan, ja. Sådan, ja. Der kan I se.
I byer som den her føler jeg mig mere normal,
fordi folk har børn.
Sandheden er, at jeg ikke længere har noget til fælles
med folk, der ikke har børn.
Og hvad end I vil, støtter jeg jer. Jeres krop, jeres valg. Hvad end I ønsker.
I New York kan man abortere sit barn, indtil det fylder 18. Der er ikke ...
Gør, som I vil. Jeg elsker det.
Lige meget hvad I vil, men det er nået et punkt, hvor jeg må være ærlig.
Jeg mener, at hvis man ikke har børn, så har man ingen problemer.
Jeg ved ikke, hvad du beklager dig over.
Hvis du ikke har børn, så gør, hvad du vil, når det passer dig.
Ingen stopper dig ud over dig selv.
Jeg kan ikke gøre, hvad jeg vil.
For hvert skridt jeg tager, har jeg tre små empanadas om anklerne.
Og de siger bare: "Papi, leche."
Hun går og siger: "Ikke hvis han gør grin med mælk!"
Det er svært. Det kan jeg godt sige jer.
For det første kan min ældste datter ikke engang tale engelsk.
Jeg har problemer her. Hun vil ikke. Hun nægter.
Hun forsømmer den hvide side og ærer kun abuelita- og latinasiden.
I ved, hvordan det er. I skolen kender I pensum.
"Hvide mennesker stinker! Christopher Columbus gav jer aids!
Hvide mennesker er djævlen!"
Og jeg elsker min datter. Jeg spørger: "Hvordan var din dag, skat?"
Og hun siger: "Rend mig, far!
Jeg har lige lært, hvad du og dit folk gjorde!"
Og jeg siger: "Nej, elsk mig nu.
Du kender Slemme Kanin. Jeg er Gode Kanin."
Conejo Bueno.
Jeg ved ikke. Når folk uden børn beklager sig, er det, som om algoritmen
og medierne har fået jer til at tro, at I er syge.
At I har en psykisk lidelse, som I ikke har.
Jeg talte med en pige forleden.
Hun sagde: "Jeg er bare paralyseret.
Jeg aner ikke, hvad jeg skal gøre.
Skal jeg slå op med min kæreste?"
Jeg sagde: "Det ved jeg ikke. Har I børn?"
"Nej."
"Så dræb ham!
Det ville jeg gøre, hvis jeg var dig. Jeg ville dræbe din kæreste, dame.
Hvem går op i det? Politiet? De er skideligeglade."
Det er noget, I bilder jer ind. I har ingen ...
Der er også noget andet. Hvis I ikke har børn,
så bebyrd ikke forældre med jeres problemer.
Jeg kan ikke også få styr på jeres liv nu.
Min familie taler ikke engang engelsk. Det er et sikkerhedsproblem.
Jeg kan ikke ... Nu kan jeg ikke også ...
Jeg har en ven, som indtaler ni minutter lange beskeder.
"Chris, må jeg tale med dig om mit mentale helbred?
Jeg føler mig ensom og ikke respekteret på arbejdet.
Jeg lavede comedy før og har åbnet en sandwichbar, og det er virkelig svært
at finde mig til rette."
Jeg siger: "Mine unger stikker fødderne i blenderen. Hvad ...
Find selv ud af det!"
I ved, hvad jeg mener. Folk med børn ... Jeg må forresten ikke gå uden for tæppet.
Det sagde de. I skal vide, at jeg kun går hertil.
Jeg må ikke gå uden for tæppet. De sagde: "Du har bare at lade være!"
Men jeg går hertil. Hvorfor har du dit træneroutfit på?
Hvad er SJB Football?
Det er bare der, jeg var coach.
Ja, men hvorfor har du den stoppet ned i bukserne en søndag aften, mand?
Du er ikke på træningsbanen!
Hun siger: "Jeg knepper dig ikke i aften. Nej, ikke medmindre...
...du henter en fløjte."
Okay, godt for dig.
Verden er hård lige nu.
Medierne tager fusen på folk. De får alle til at tro, at de er syge.
Verden handler nu om, at ord taler højere end handling.
Handling taler ikke højere end ord. Nu siger ord mere end handling,
og det er en glidebane. Man skal gå på æggeskaller.
Det er hårdt. Folk bliver suget ind i nyhederne.
Forældre, jeg gør ikke. Jeg ser ikke nyheder. Hvordan?
Jeg er på fjerdepladsen i mit eget liv.
Hvad laver jeg?
Jeg kan ikke. Jeg kan bare ikke.
Jeg har en ven, som er social retfærdighedskriger.
Det er godt. Det er sjovt.
Han er altid sur på mig. Han siger: "Chris!
Bruger du din platform til at gøre en forskel?
Du skal spørge dig selv hver eneste dag,
om du bruger din platform til at gøre en forskel?
Ser du nyheder?"
Jeg svarer: "Nej, dit dumme røvhul.
Jeg ser ikke nyheder. Jeg har tre børn.
Jeg ser Cocomelon med en skide pistol i munden."
Hele dagen, hver dag.
De synger sange om solsystemet.
Jeg presser pistolen længere og længere ind.
Jeg ender med at skyde knoppen af foran min familie.
Og Pinta vil sige: "Ay, dios mío! Ay!"
Det er svært. Jeg ved ikke, jeg har ingen ...
Vi forældres liv handler om børnene.
Film og tv-serier aner jeg intet om. Jeg aner ikke, hvad der foregår.
Jeg ser det, som børnene vil se.
Sådan gør forældre. Hvad end børnene vil se, ser jeg.
Hvad sker der så? Forældre ved det.
De ser det, de vil se og falder i søvn.
Jeg lægger dem i seng og går nedenunder igen,
og så fortsætter jeg bare med at se, hvad end de så.
For jeg er voldsomt deprimeret, okay?
Lyset er tændt, men der er ingen hjemme. Jeg har lige så stille givet op.
Kender I det?
Pludselig sidder jeg der alene
kl. 3.30 om morgenen og kommer til bevidsthed.
Så begynder jeg bare at rive den af til Den lille havfrue. Sådan er det.
Jeg sidder bare og holder den og venter på, at Ursula kommer på,
for jeg ved, at hun er over 18.
Er det ikke rigtigt? Vi har samme frisure.
Jeg får lidt blækspruttekavalergang og venter på min sekvens.
Arme, uheldige sjæle!
Så lidt sæd. Bare en tåre af sæd.
Bare en dråbe. Ingen skyder strenge.
Det har jeg ikke gjort i ti år, fordi jeg har forstørret prostata,
jeg ikke kan få undersøgt, fordi ungerne skal til fodbold.
Du ved, hvad jeg mener. Har du nogensinde haft en hævet nosse?
Det er bare svært. Det er bare anderledes.
Vi lever i en anden verden. Som sagt taler ordene højere end handling.
Nu siger folk bare, hvad det passer dem, for at undskylde dårlig opførsel.
"I et trygt rum slipper alle af sted med alt." Det er latterligt.
Alle vil også være en del af alt nu. Har I bemærket det?
Alle siger, at de ligger inden for spektret nu.
Alle er bare inden for spektret. Jeg siger: "Hvad?
Er du inden for spektret? Så har du bare at have hjelm på og bide mig!
Okay? Hver gang vi hænger ud, vil jeg have en stivkrampevaccination,
fordi du er sindssyg!
Er du inden for spektret? Hold nu kæft, gu er du da ej.
Du er bare 46 år gammel og tror stadig, at wrestling er virkeligt. Det er alt!"
Du kunne godt være inden for spektret.
Hør her, denne joke er til alle på nær dig.
Det er vanvittigt, men sådan er verden.
Du ved som træner, at det er svært at træne børnene.
Hør nu her, mand, det er en glidebane.
Folk bliver suget ind i algoritmen.
De bliver suget ind i medierne.
De har ingen børn, de har ikke gang i noget,
og man pisser folk af.
Folk udkæmper den usynlige, politiske krig,
som ikke engang eksisterer.
Man er i sikkerhed her, og folk siger: "Nej, jeg er vred hele tiden!"
Og man støder på det.
Jeg tændte en af forleden med en kaffebestilling.
Kan I forestille jer det? Jeg bestilte bare kaffe, og personen gik amok!
Fordi jeg brugte, hvad vedkommende mente var et forkert ord.
Jeg ved godt, at jeg ikke har et betryggende, hvidt look.
Jeg er klar over, at jeg har 6. januar-looket. Jeg ved det godt.
Det her er J6L.
Det er en aftershave, jeg sælger. Lavet af Trump.
Jeg har sved i øjnene. Det er helt skørt! Men jeg er ligeglad.
Jeg bliver fandeme ved, til jeg bliver blind!
Skift mig ind, coach!
Kan du i det mindste trække trøjen op? Tak. Kors i røven.
Den fyr er ... Ja, træk den helt op! Sådan.
Jeg ville se ...
Der er den, folkens.
Okay. Godt.
Nej.
Ja, jeg tændte en af med en kaffebestilling.
Kan du forestille jer det? Noget så harmløst?
Jeg går ind i en ny kaffebar.
Der stod en barista, meget woke.
Blåt hår, ligeglad.
Hun hed Annie Antifa,
og hun stod bare på spring! Bare vred! Gal i skralden.
Så jeg gik ind og bestilte min kaffe på samme måde, som jeg altid gør.
Jeg sagde: "Hej, hvordan går det? Kan jeg få en lille iskaffe, sort?"
Og hun sagde: "Hvad?
Hvad sagde du lige til mig?"
Jeg sagde: "Kan jeg få en lille iskaffe, sort?"
Hun sagde: "Mener du en lille iskaffe uden fløde?"
Jeg sagde: "Er det ikke nogenlunde det samme som...
...en lille iskaffe, sort?"
Hun sagde: "Efter hvad afroamerikanerne har været igennem de sidste tre år,
tror jeg, at du, især dig, kan gøre det bedre, når du bestiller din kaffe!"
Og jeg sagde: "Dame ... herre ...
Jeg sagde: "Hør lige her!"
Jeg sagde: "Jeg har hverken tid eller energi til
at finde den politisk korrekte måde, du vil have mig til at bestille kaffe på.
Jeg ser Encanto for at forsøge at tale med mine børn.
Så...
Så... vær sød at gøre mig en tjeneste
og giv mig min café negro pequeño lige nu!
Giv mig den, inden jeg taler om Bruno."
Hun tog sikkert hjem og talte med sine katte.
"Jeg blev verbalt overfaldet på arbejdet i dag!
Giftig maskulinitet! Jeg tager mit eget liv!"
Så gør det dog, altså...
Handling, skat, men tweet ikke om det!
Jeg behøver ikke at se det livestreamet.
Hør her, forældre i salen, I ved, at det er svært med børn.
Især mine latinakvinder derude, I kan lide fyre af den gamle skole, ikke?
Det er, hvad det er. Den gamle skole.
Min pige vil have en fyr, der kan finde ud af at bygge ting.
Jeg ved ikke, hvordan man bygger noget.
Jeg kan bygge mure følelsesmæssigt. Det er jeg god til.
Vil du have en mur op? Det klarer jeg. Du kan ikke komme ind.
Jeg aner ikke, hvordan man bygger noget. Jeg går for fanden i Lululemon.
Jeg kan ikke gøre for det, og hun bliver sur.
Forleden kom jeg ind i huset, og hun satte gipsplader op.
Jeg ved ikke engang, hvad gipsplader er. Dem satte hun op.
Hun sagde: "Har du tænkt dig at hjælpe?" Jeg sagde: "Ja..."
Jeg gik ud i køkkenet og lavede limonade.
Iført en af hendes g-strenge.
Men man gør det for børnene, coach. Det er derfor, vi gør det.
Børnene skal være ... Og jeg elsker virkelig mine børn, mine døtre.
Men det er svært, for man vil irettesætte dem indimellem,
men nogle gange siger mine børn bare noget sjovt.
Jeg har min otteårige datter og min toårige datter, og vi går.
Efter aftensmaden, lige før sengetid, går vi en lille tur rundt om blokken.
Forleden aften går vi, og jeg holder min toårige i hånden, den otteårige går foran.
Hun kigger op på månen og siger: "Se, far, månen er gået i stykker."
Sødt.
For det var ikke fuldmåne. Det var en anden slags.
Jeg kender ikke månens faser. Jeg er for fanden ikke indfødt amerikaner.
Jeg kunne ikke ... En aftagende gibbous?
Jeg ved det ikke.
Hun siger: "Månen er gået i stykker." Sødt.
Og så siger min otteårige: "Er hun sløv i det?"
Og jeg sagde: "Måske."
Lad mig fortælle jer noget om min otteårige datter, okay?
Denne lille pige er som en lille kvinde.
Hun er som en lille, pequeña kvinde. Hun er der bare.
Hun er bare født med evnen til
bare at arkivere noget, man har sagt, uden overhovedet at anerkende det.
Det arkiveres bare for siden at blive brugt dramatisk, uden grund, bare bang.
Uden grund. Hun vil bare skabe drama.
Forleden havde vi den bedste dag nogensinde.
Det var bare min otteårige og mig. En smuk far-datter-dag med hele pivtøjet.
Vi går i parken, spiser is.
Jeg brugte 200 dollar i Claire's.
Hvis I vidste, hvor meget billig guldplastic ...
Mit barn lignede Mr. T.
Ikke med blackface. Bare så I ved det. Kun smykkerne.
Og så ...
Det var bare den bedste dag af alle dage. Vi var ude hele dagen, otte timer.
I fem sekunder af denne smukke, otte timer lange dag
kom en latinakvinde med mand og børn hen til mig
og ville tage et hurtigt billede og sige noget sødt.
En virkelig rar interaktion.
Fem sekunder. Min datter kiggede ikke engang.
Jeg tror ikke, hun så det, og jeg tænkte ikke mere over det.
Så gik der fem timer til af dagen af alle dage.
Så snart vi kom hjem, i det sekund vi gik ind i huset ...
Min kæreste åbnede og sagde: "Hvordan var din dag, skat?"
Hun sagde: "Den var skøn. Far tog et billede med en kvinde,
der var lige så smuk, måske smukkere end dig."
Så satte hun bare i gadedrengeløb.
I gadedrengeløb.
Jeg havde intet valg. Jeg måtte æde mine ord og gøre det.
Jeg sagde: "Hun er inden for spektret!
Det er min datter. Hun er inden for spektret.
Hun bed mig!"
Hvis I tager noget med fra i aften,
og I vil have børn, så lyt til, hvad jeg siger.
Lyt til, hvad jeg siger. Det er svært. Ordene taler højere end handling.
Det er den fundamentale forskel på nu og for 20 år siden.
Piger klarer sig. Jeg har tiltro til mine døtre.
De er gode, de er viljestærke og sjove.
Men med drenge er det hårdt. Tænk på at være teenagedreng i dag.
Som 15-årig sagde jeg en del, som jeg nu ville blive offentligt henrettet for,
men dengang var der ingen beviser. Ingen hørte det, så jeg sagde det ikke.
Men nu skal man være virkelig forsigtig med de råd, man slynger ud til børnene.
Det er svært og endnu sværere med drenge.
For jeg har mine døtre, men jeg har også en 13-årig stedsøn,
og jeg elsker min stedsøn, næsten som min egen familie.
Jeg elsker ... Han sover lige der på min grund.
Han sover lige der.
Det kender I godt. Lige der.
Vi bor i samme hus, men vi taler kun sammen over Zoom.
Man skal jo være forsigtig.
Vi talte over Zoom forleden,
og jeg forsøgte at tale med ham og indhente det forsømte.
Jeg sagde: "Fortæl mig det hele. Hvad sker der? Hvordan går det i skolen?
Taler du med nogen piger?"
Han sagde: "Ja. Ja, der er en, men nogle gange ved jeg ikke, hvad jeg skal sige.
Jeg går bare i stå."
Jeg sagde: "Nu skal jeg fortælle dig noget.
Her er én ting, jeg ved med sikkerhed. Piger elsker selvtillid.
Det er det, de vil se fra dig. Selvtillid, okay?
Jeg vil lære dig noget af det, stoikerne sagde, noget Marcus Aurelius."
Og han sagde: "Chris, nej, nej. Det er ikke det.
Det er, fordi hun identificerer sig som et 'de'.
Så hvordan griber jeg den situation an?"
Jeg sagde: "Hør her, jeg er ikke din rigtige far."
Yo no se!
"Det ved jeg ikke, kammerat.
Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige. Sut hendes pik? Jeg ved det ikke."
Måske det?
Ville det være rigtigt, coach? Fortæl mig ... Godt så.
Coach, vil du have noget vand at drikke? Klarer du dig? Dig kan jeg godt lide.
Er her nogen indere?
Nogen indere? Ingen?
Godt gået, Chris!
Sikke et mangfoldigt publikum, jeg har.
Jeg elsker indere. Jeg ville ønske, her var flere indere.
Nu skal jeg fortælle jer noget. Indere?
De er nok den race, jeg elsker højest.
Et oldgammelt, spirituelt folk. Jeg elsker indere.
Hver gang jeg ser en indisk mand sove, går jeg ud fra, at han mediterer. Altid.
Jeg sværger. Det er sandt.
I sidste uge fløj jeg fra New York til L.A., en tur på seks timer.
Der sad en indisk mand ved siden af mig.
Fra start til landing sov han hvert eneste sekund.
Da han vågnede, sagde jeg: "Det må De lære mig.
Lær mig, hvordan jeg opnår dette niveau af nirvana."
Han sagde: "Jeg er alkoholiker."
Der er en til!
Der har vi det.
Den dame har HPV.
Det er 100 procent sikkert.
Det har vi jo alle. Hvad betyder et vejbump, coach? Få dig da en vorte.
Godt for dig, dame. Jeg elsker den dame. Ja, hun bliver helt sikkert anholdt.
Er her nogen kinesere?
-Ja! -Sådan, igen!
-Er du kineser? -Og cubaner!
Kinesisk-cubansk, du hellige kommunist!
Godt gået. Kinesisk-cubansk!
Du gode gud, kunne du være mere fjende?
Hold da fast!
Jeg elsker det, elsker det.
Nu skal jeg fortælle jer noget. Her er en stor del af at være forælder:
Legeaftaler.
Man skal arrangere legeaftaler med de andre børns forældre,
og nogle af de børn og deres forældre ... Hold da op.
Alle har en allergi.
For enhver forpulet, hvid overklassefar er det den samme samtale.
Han fortæller mig om sin startup og krypto.
Moderen siger: "Tager du det her med i dit show?"
Jeg siger: "Jeg håber, du bliver kørt ned af en bus, dame!
Det er showet! Dit hoved, der ruller ned ad gaden og siger: 'Gluten!'"
Men kineserne, din mors folk,
kineserne, dem elsker jeg.
I min datters klasse er der en dreng, som er kineser. Han hedder David.
Jeg ved ikke, hvad hans kinesiske regeringsnavn er,
men han er undercover her som David, og det respekterer jeg.
Jeg respekterer hans qi.
David, jeg elsker den knægt.
Hun har andre venner i klassen. Dem gider jeg ikke at se. David.
For når man har en legeaftale med David, så gæt, hvem jeg aldrig har mødt.
Davids forældre, okay?
For gæt, hvor Davids forældre er. På arbejde.
De er på arbejde, de er på fabrikken og bygger og fremstiller ting.
Den er jeg sgu med på. Man møder dem ikke. De arbejder ikke hjemmefra.
Nej, de er derude.
Jeg har kun mødt Davids bedstemor.
Davids bedstemor, 192 år gammel.
Den kvinde, altså.
Hver gang vi har en legeaftale, laver hun tai chi, sudoku.
Det er motion for hjerne og krop. Hun har aldrig spurgt om allergi.
Forleden gav hun mit barn en levende reje i en pose.
Jeg sagde: "Er det et kæledyr eller mad?
Jeg ved det ikke, men tak. Vi ærer ..." Det elsker jeg.
For sagen er jo den,
at planeten er døende. Vi kan alle blive enige om, at planeten er døende.
Vi skal finde bæredygtigt liv på en ny planet.
Jeg tror, at rumskibet, som fører folk fra denne planet
til den nye planet med bæredygtigt liv, vil have et kinesisk flag på siden.
Jeg håber bare, at min datter og hendes kinesiske mand "David"
må tage en ledsager med og vælger far.
Overlevelse og videreudvikling.
I dag er jeg latino. I morgen er jeg kineser. Det er ...
Jeg kommer efter dig. Sådan skal den skæres.
For 20 år siden var det bare skæg og ballade.
Jeg voksede op med en far, der var en handlingens mand.
Han var af den gamle skole. For ham talte handling højere end ord,
og det ser jeg som en nemmere verden at navigere i.
Jeg så bare min far føre an med handlingerne,
og hvem går op i ordene?
Alle racer, kulturer og trosretninger, der har mødt min far, elsker ham,
fordi han har et rent, kolesterolfyldt hjerte.
Han er så ren, som man kan være. Et stykke bacon.
Med sine handlinger elskede han alle.
Jeg havde to homoseksuelle venner i high school.
De var bøsser, og min far inviterede dem hjem,
når andres familier måske ikke ville, for det var jo en anden tid.
Min far sagde: "Tag dem med ind." Jeg elsker ham. Smuk handling.
Men min far har sine vittigheder.
Han vil sige sine ord, men hvad kan man stille op?
Når mine venner kom på besøg, ville min far, så snart de kom ind,
stå der med to auberginer.
Han sagde: "Kom så, venner. Vil I sidde på dem her?
Kom nu! Sid ned! Det er en joke!"
Så sætter de sig ned og snurrer rundt. Man får sig et grin. Man får sig et grin.
De var ligeglade. De elsker stadig min far.
Det er smukt.
For det vigtigste, som jeg altid siger til mine børn, er: "Kontroller jeres output.
Kan I kontrollere jeres output, så bare glem udfaldet,
for det er et meget fordømmende samfund.
Jeg ved ikke, hvordan folk vil tage imod jer. I skal bare kontrollere jeres del."
Det er det, jeg kigger efter i folk. Kontrollerer I jeres del? Det gør min far.
Min far prøver virkelig, okay?
Men han gik ud af skolen efter 3. klasse.
Så det er ikke lutter homeruns, men manden prøver,
og det er det, jeg kigger efter.
Jeg sværger, at han ringede til mig en dag
og sagde: "Chrissy, hør her.
Du ved godt, at din datter er puertoricaner, ikke?"
Jeg sagde: "Ja...
Hun er jo otte år gammel og har en tatovering på sit ene bryst."
Det var en joke. Se, latinoerne morer sig.
Det er altid de hvide.
"Det er bare ikke i orden!"
Det var bare for sjov.
Min datter er født med et modermærke lige her.
Der står: "Boricua".
Det er en lidelse.
Nej.
Jeg sagde: "Ja, jeg ved godt, at hun er puertoricaner.
Ved du det? Hun er dit barnebarn."
Han sagde: "Ja, ja, hør nu her. Jeg har lavet noget research,
og de holder ikke 16-årsfester for piger i den latinamerikanske kultur."
Du kommer til at ligne en idiot, hvis du holder en 16-årsfest for hende,
for det gør hendes folk ikke."
Jeg sagde: "Okay, for det første er hun otte.
Så jeg tænker ikke det fjerneste, ikke et sekund på hendes 16-årsfest.
For det andet er hun født og opvokset i USA,
hvor man helt sikkert holder 16-årsfester for piger."
Han sagde: "Nej, nej! Der tager du fejl!
Du lever i din hvide osteklokke med dine hvide privilegier,
og jeg vil ikke længere finde mig i det!
Jeg har talt med mine venner nede i latinokiosken,
og de siger, at de ikke holder fester for piger på 16
i den latinamerikanske kultur. De holder fester for piger på 15
og kalder dem quesadillas.
Så ...
Så du skal holde en quesadilla for hende,
og jeg betaler den, kontant!"
Jeg sagde: "Vent nu lidt. Mener du quinceañera?"
Han sagde: "Det var det, jeg sagde. En quinceandilla."
Jeg sagde: "Nej, nu blander du quesadilla og quinceañera sammen."
Han sagde: "Nå, nå, undskyld!
Jeg vidste ikke, at du talte spansk med din fyr!
Frem med auberginen. Du og Julio kan sætte jer ned."
Min far vil jeg beskrive sådan her:
Han har altid haft de rigtige intentioner, men de forkerte træk.
Jeg indrømmer de forkerte træk, men intentionerne var renhjertede.
Igen, handlingerne. Det var det, jeg gik op i, og jeg så kun det.
Jeg så kun, at folk elskede min far, fordi han lavede sjov.
Hvis en situation var anspændt, lavede min far sjov.
Smukt. Som da jeg afsluttede college. Det var en meget inkluderende ceremoni.
De ville sikre sig, at alle store religioner blev accepteret
og var ude i det åbne og blev repræsenteret.
Så collegeceremonien blev indledt med en katolsk præst.
Han kom ud, holdt en fin, lille tale og rev den af på en alterdreng.
Jeg var alterdrengen, og ...
Så kom en jødisk rabbiner ud.
Han holdt også en fin, lille tale og gik tilbage i tunnelen.
Han byggede en tunnel fra ... Den dukkede bare op.
El Chapo burde hyre jøderne til tunnelerne.
Det er derfor, de ikke fanger rabbinerne.
Shalom. Er her nogen jøder? Shalom.
Og så afsluttede de det hele med en muslimsk imam.
Imamen var fantastisk, men det hele var på arabisk.
Jeg forstod ikke, hvad han sagde,
men jeg havde en masse muslimske venner. Mine habibis. Ja.
En af mine venner blev i alle fire år på college kaldt Justin Habieber.
Den knægt, habiebsen, var fantastisk.
Han fortalte mig, hvad imamen sagde. Det var smukt, men på arabisk...
...Macaulay Culkin, Alene hjemme, Macaulay...
Og det var ved at blive anspændt.
Man kunne mærke spændingen blandt alle de hvide fra overklassen,
som bilder sig ind at være så mangfoldige.
Så snart de hørte arabisk, råbte de: "Tilkald FBI!"
Og min far hader anspændthed.
Han er med til alt i mit liv, men på bageste række.
Mine forældre er skilt, så min far hænger altid ud alene.
Og alt det her "Allah!" blev mere og mere højlydt,
og anspændtheden var ekstrem.
Efter det sidste "Allah" råbte min far fra bageste række: "Hakuna Matata!"
En replik fra Løvernes konge.
For det første vendte alle i salen sig om for at se, hvem der sagde det -
- på nær mig. Jeg vidste udmærket godt, hvem der sagde det.
Jeg vidste, at det var min far,
som hysterisk grinende gav highfive til ingen...
...mens min mor ringede til politiet.
Så ventede han på, at spændingen døde ud,
og råbte: "Det betyder 'ingen bekymringer'!"
Og alle elskede det. Mine muslimske venner var ved at dø af grin.
Justin Habieber kom hen til mig og sagde: "Hvor er din far sej.
Tusind tak for det her.
Vi er selvfølgelig nødt til at halshugge ham, men du ved,
det er ikke os, men Koranen."
Jeg sagde: "Jeg er Chrissy Koran. Tror du ikke, jeg ved det?"
Der er hun igen.
Der er hun. Ved du overhovedet, hvor du er?
Jeg elsker dig, dame. Hvad hedder du? Noget i stil med Stephanie?
-Brittany! -Brittany?
Nu skal jeg sige dig noget, Brittany. Du har brug for et værgemål. Du ...
Brittany, det eneste navn, der er værre end Stephanie,
var dit navn.
Brittany!
Gudfader, Brittany.
Er du hendes mand?
Hvor er det træls!
Kæreste? Hun siger: "Jeg er min mand utro med ham!
Han hedder Kevin og er brandmand!"
-Hedder du Kevin? Hvad hedder du? -Mitch!
-Mitch? -Ja.
Nå, okay. Det er for åndssvagt.
Hvad med den her? Vil I høre om, dengang min far fik mig til at lade,
som om jeg havde særlige behov for at få bedre pladser til Yankee-kampen?
Den skal I høre. Her kommer en trænerhistorie til dig. Altså ...
Det her er sandheden, okay?
Hvad sagde jeg om min far? Rette intentioner, forkerte træk.
Igen, hvis intentionen er god nok, er jeg med på den.
Jeg havde en god barndom. Okay?
For jeg var et slemt barn. Tag ikke fejl. Jeg var et slemt barn.
Jeg havde adhd, men rigtig adhd. Ikke som nu, hvor alle får diagnosen.
Min var virkelig. Jeg var på Ritalin.
Ikke det lort, som I mikrodoserer udenfor. Ikke jeres Ritalin.
Jeg var på den rigtige, statsordinerede ...
Hun sagde: "Jeg blander det med lidt hvid Zinfandel."
Jeg var på ægte Ritty.
Og jeg måtte kontrolleres. Jeg var ustyrlig.
Min mor er en klog dame. Hun vidste, at de to ting, jeg elskede mest,
var sportsbegivenheder og at hænge ud med min far.
Hun fandt på et lille system,
for jeg var slem. Jeg skubbede klimaanlæg ud ad vinduet.
Jeg bed hunden. Jeg tissede i hendes stueplanter.
Jeg var bare et vildt, lille barn.
Jeg var bare en idiot, så min mor fandt på et system.
Hvis jeg fik nok kontrolmærker i løbet af måneden,
gav hun mig lov til at tage til en kamp med min far.
Jeg behøvede ikke at få 100%.
Jeg måtte skubbe ét klimaanlæg ud ad vinduet.
Jeg måtte bide en herreløs kat eller noget, så længe jeg fik ...
Så lod hun mig tage af sted.
Så en dag gav hun mig lov til at tage til en baseballkamp.
Hun sagde: "Skat, du må tage til kampen, men du skal tage hjem i tredje inning.
Jeg vil have, at du er her i huset kl. 21.00 uden at stille spørgsmål.
Det er skoledag i morgen. Du skal være hjemme kl. 21.00 og gå i tredje inning."
Jeg sagde: "Mor, 100%, men du skal sige det til far, for jeg hører ikke efter.
Der sker for meget i min hjerne.
Jeg venter på, at du går ind ved siden af, så jeg kan skide i vasketøjet.
Så du skal vide, at du har en frisk ladning der, og at jeg er slem."
Da min far ringer på, kommer jeg baglæns ned ad trappen,
som om jeg er med i Eksorcisten. Jeg er så klar.
Min mor åbner døren med det samme og siger: "Tony, hør efter!
Du kan tage ham med til kampen, men I skal tage hjem i tredje inning.
Han skal være her tilbage kl. 21.00. Det er skoledag i morgen.
Det er meget vigtigt, at han er tilbage her i huset, okay?
Og giv ham ikke noget sodavand eller sukker.
Hver gang du giver ham sodavand, kan jeg ikke styre ham.
Han er besværlig nok i forvejen. Når du giver ham sodavand, går han amok.
Han sagde: "100%, ingen sodavand. Ingen sodavand."
Så blinkede han til mig lige for næsen af hende. Sådan her.
Jeg er ret sikker på, at hun kan se dig.
Han siger: "Jeg er med. Ingen sodavand."
Hun siger: "Kl. 21.00!" Han siger: "Jeg har forstået."
Så går vi. Vi går hen ad gaden og drejer om hjørnet, hvor min mor ikke kan se os.
Min far havde en sportstaske med.
Han smider den på jorden og siger: "Lyn den op."
Jeg lyner den op. Fem Mountain Dews.
Ja. Sodavandenes svar på crystal metamfetamin-crack-kokain.
Min far har fem af de store lige der.
Han siger: "Tillykke med fødselsdagen."
Jeg sagde: "Det er først om fem måneder." Han sagde: "Det ved jeg godt."
Men det vidste jeg, at han ikke vidste, så jeg hælder dem bare i mig.
Jeg havde fem store Mountain Dews i hovedet.
Da vi gik ind på det stadion, var jeg helt smadret, okay?
Jeg havde ingen trøje på. Den tog jeg af i toget.
Jeg dryppede af sved. Mine øjne var vidt opspilede.
Jeg følte mig som Hunter Biden.
Jeg følte mig som HB, skatter.
Jeg var ude af flippen, helt oppe at køre.
Så... vi finder vores pladser. De er på allerøverste tribune.
Jeg er ligeglad. Jeg vil bare være i bygningen med min far.
Min fars originaler sidder deroppe. Han har Bobby Pets deroppe.
Han var en gammeldags Brooklyn-fyr, der plejede at smugle dyr ind i kvarteret.
Han havde en pingvin, og han havde en koalabjørn.
Jeg sværger, han fik dem bare direkte fra lastbilerne.
Til denne kamp havde han smuglet en levende fritte med ind.
Han havde trænet den til at bide modstanderholdets fans.
Den bed en i anklen, og han sagde: "New York-rotter, hvad kan man stille op?
Måske tage tilbage til, hvor I kom fra!"
Charlene, hans ven Charlene var der.
Den dame var vel 65 år og gik aldrig med bh.
Det var bare de vildeste hængebryster.
Det var det første bryst, jeg så.
Hendes bryster hang så langt nede,
at jeg troede, at pigers brystvorter sad på knæskallerne.
Jeg havde aldrig set andet.
Da jeg blev ældre og snavede med en pige,
spurgte hun: "Vil du sutte mine bryster?" Og jeg sagde: "Tag bukserne af.
Lad mig se dine knævorter."
Hun kæderøg. "Christopher, bare tag mig på brysterne. Jeg kan ikke mærke det."
Hun er Brittany om 30 år. Og...
Sådan er det.
"Ja!"
Så... vi hygger os, ikke?
Jeg sidder der og nyder det, drikker Mountain Dew og spiser hotdogs,
for det ville min mor aldrig lade mig få. Nitrater? Aldrig i livet.
Men med min far er der ingen regler. Jeg kørte dem ned som en pelikan.
Uden brækrefleks ...
Bare ... Jeg labbede alt i mig og elskede det.
Det var det fedeste nogensinde, men så kommer tredje inning,
og jeg er en mors dreng.
Jeg lytter til hende, så jeg vidste, at tiden var kommet.
Så jeg rejser mig, tager min trøje på igen,
tager hotdogsene ud af munden
og fjerner langsomt hånden fra Charlenes bryst.
Jeg rejser mig, og min far siger: "Hvad laver du?"
Jeg siger: "Det er tredje inning. Mor siger, vi skal gå."
Han sagde: "Hun laver ikke reglerne. Det gør jeg."
Jeg sagde: "Dommeren sagde, at det er hende.
Jeg var med i retten, da dommeren sagde, at du er kriminel, og hun laver reglerne."
Han sagde: "Sæt dig ned. Vi går ingen steder."
For sagen var den, og jeg ved, at du kender baseball, coach.
Kender man ikke baseball,
så er en no-hitter det sjældneste, der sker i spillet.
Det sker næsten aldrig.
Det er endnu sjældnere at være til stede og overvære en no-hitter live.
Det var i maj 1996.
Yankee Stadium, New York Yankees mod Seattle Mariners.
Det var Dwight "Doc" Goodens historiske no-hitter.
Gå hjem, og googl det, så vil I se mig blandt publikum.
Det var en aften, der ville gå over i historien.
Men historien var ikke skrevet endnu. Det var tredje inning
af en baseballkamp med ni innings, men min far vidste det.
Min far sagde: "Chrissy, jeg kan mærke, at der vil ske noget stort."
Jeg sagde: "Jeg kan også mærke noget.
Jeg tror, at mine organer lukker ned på grund af sodavanden.
Jeg tror, at vi over-Dew'ede det."
For min mor sagde kl. 21.00, okay?
Den var allerede 20.30,
så vi skulle gå nu for at nå hjem til tiden.
Men min far siger: "Så snart det andet hold får et hit, så smutter vi."
"Jeg tager hjem og forklarer det hele. Vær ikke urolig. Bare hyg dig."
Jeg sagde: "Okay, fint." Jeg er ligeglad. Jeg er 12 år gammel.
Hver inning går, ingen hits, sodavand, hotdogs, vi hygger os.
Ved syvende inning er stadion på den anden ende.
Vi ved hver og en, at vi er så tæt på historie.
Jeg gav Charlene motorbåden.
Jeg kastede hendes bryster over min skulder
som en soldat fra den kontinentale armé.
Jeg kunne ikke tro det.
Klokken var også 22.30.
Så vi er halvanden time for sent på den.
Men hvem går op i det? Det er lige meget. Skaden var sket.
Der er ingen mobiltelefoner. Det er 1996.
Så min far siger: "Du skal da have en bedre plads, Chrissy.
Du kan ikke se kampen heroppe med de idioter. Vi finder nogle bedre pladser."
Jeg sagde: "Ja! Ja, gør, som du vil. Sig, hvad jeg skal gøre, så følger jeg dig."
Han sagde: "Bare gør, som jeg siger."
Jeg troede, han ville fortælle mig, hvad vi skulle gøre, på vej derned,
men det gjorde han overhovedet ikke.
Måske gjorde han, men jeg var på for meget Dew.
Jeg var helt ud-Dew'et.
Jeg havde brug for en modgift.
Så vi går ned bag home plate.
Og min far ser to tomme sæder lige bag home plate.
Det er pladser til omkring 500 dollar.
Så der er selvfølgelig en sikkerhedsvagt, der bevogter sæderne.
Min far går hen til vagten og siger:
"Må min søn og jeg sidde på de pladser? Doc Gooden er ved at kaste en no-hitter."
Han siger: "Nej, de kræver billetter." Min far siger: "Lad os nu."
Han siger: "Vis mig billetterne, eller gå tilbage til jeres pladser,
eller bliv eskorteret ud af stadion. I skal ikke sidde på de pladser."
Min far kigger på mig og siger: "Er du klar?"
"Du glemte at fortælle mig, hvad jeg skulle gøre, men okay."
Han siger: "Så du lukker os ikke ind?" Manden siger: "Ikke på vilkår."
Han sagde: "Okay, det er bare uheldigt, for min søn har særlige behov."
Det var første gang, jeg hørte det.
Jeg var et barn. Jeg tænkte: "Har jeg? Hvad?
Det har jeg da ikke, vel? Er det et trick?"
Han siger: "Min søn har særlige behov."
Sikkerhedsvagten, som lige havde sagt nej så eftertrykkeligt,
kigger for første gang på mig og siger: "Nå ja, det må De undskylde.
Det skulle De bare have sagt. Sid, hvor I vil. Mor dig godt, lille kammerat."
Så nu går vi ned ad trappen til disse sæder,
og jeg tænker: "Er jeg retarderet?"
Jeg var i chok. Jeg havde åben mund.
Min far siger: "Savlet er godt!
Sælg det med savlet, Chrissy!
Sådan!"
Vi går derned og sætter os endelig i sæderne.
Det er ottende inning, klokken er 23.00.
Der er store berømtheder. Vi er i New York.
Ud af øjenkrogen ser jeg hall of fame-wrestleren Mr. Perfect.
Jeg vidste, det var ham. Jeg kunne se hans scungilli-blonde hår.
Hans steroidbumser på ryggen. Jeg kunne have klemt en ud.
Så tæt var jeg på. Min far følger ikke med i brydning.
Jeg sagde: "Far, det er Mr. Perfect."
Han sagde: "Hvem er det? Din mors nye kæreste?"
Jeg tænkte: "Kom nu videre."
Jeg sagde: "Kan jeg få hans autograf?" Han sagde: "Intet problem. Hallo, Perfect?
Min søn er stor fan. Tror du, han kan få en autograf?"
Mr. Perfect siger: "Nej, jeg ser kampen."
Fint nok. Jeg troede, at det var slut.
Min far holder en kunstpause og siger: "Det er bare uheldigt,
for min søn har særlige behov."
Mr. Perfect vender sig om, kigger på mig og siger:
"Knægt, jeg bemærker det nu. Det er jeg virkelig ked af.
Det skulle du have sagt. Undskyld. Giv mig din billet, så får du min autograf."
Jeg sværger, jeg har den stadig. Han skrev: "Mr. Perfect. Det skal nok gå."
Jeg har billetten. Jeg sælger den gerne til Dem, hr.
Niende inning kommer, no-hitter.
Det er vildt. Klokken er 23.45, okay?
Vi er helt sindssygt sent på den,
men stadion går amok.
Det var en ufattelig begivenhed at opleve.
Jeg tænker: "Det var sjovt. Min far tager mig med ud til taxaerne,
vi skynder os hjem, og han taler med min mor."
Nej. Han tager mig med over på en bar på den anden side af gaden.
Hele stadion var på vej ind i baren på den anden side af gaden.
Vi går derind, og alle hans venner er der. De lader mig sidde på bardisken.
Jeg drak Mountain Dew af sodavandssprøjten.
Jeg blev helt smadret.
Charlene stak fritten op i røven, helt op, på et tidspunkt.
Og ...
Og så ...
Er du klar til det her?
Vi går ned ad min mors gade kl. 4.30 om morgenen inden en skoledag!
Kl. 4.30 om morgenen!
Min far siger: "Chrissy, har du haft en god aften?"
Jeg sagde: "Far, hør her. Det var den bedste aften i mit liv, okay?"
Jeg sagde: "Charlene stak en fritte op i røven! Utroligt! Jeg er skæv!"
Og han siger: "Chrissy, det samme her. 100% det samme her."
Så sagde han: "Nu skal du høre her.
For det første, hvad er det, jeg siger er den vigtigste regel af alle her i livet?
Hvad er regel nummer et?"
Jeg sagde: "Vær ikke en sladrehank." Han sagde: "Nemlig! Det er min dreng!
Vær ikke en sladrehank.
For din mor vil spørge dig, om vi gik i tredje inning,
og du skal sige: 'Ja, mor, vi gik i tredje inning.
Togene var forsinkede. Tror du, jeg er et røvhul?'
Og hun vil tro på dig, okay? Hun tror altid på mig."
Jeg sagde: "Nej, hun tror aldrig på dig,
og jeg må normalt ikke tale grimt foran min mor."
Han sagde: "Bare gør det, det er fint." Jeg sagde: "Okay, som du vil, far."
Så min far følger mig op ad trappen til min mors hus,
ringer på og løber væk. Han løber bare væk!
Han efterlod en 12-årig, retarderet dreng i kulden alene.
Jeg stod bare ...
Min mor åbner døren.
Hun siger: "Hvor er din far?"
Jeg sagde: "Jeg har ikke set ham."
Hun sagde: "Hvor blev I af?"
Jeg sagde: "Vi gik i tredje inning.
Togene var forsinkede. Tror du, jeg er et røvhul?"
Jeg hører min far råbe: "Det er min dreng!"
Venner, I skal have mange tak.
Tak for i aften. Jeg ved, at det var varmt, men I gjorde det godt.
Jesus elsker jer. Glem aldrig det.
Jesus elsker jer. Tusind tak.
Giv en hånd til James Mattern og til jer selv.
Tak, venner. Kom godt hjem.
Brittany, hyggeligt at møde dig.
Farvel, tak for i aften.
En god B-roll, som vi talte om.
Se her. Det her er, hvad en special går ud på.
Var det godt? Jeg blev på det skide tæppe.
Du blev på tæppet. Bare tal om tæppet hele tiden.
Ja, det skal jeg nok.
-Ved du hvad? Det er kaos -Ja, det er fedt.
De fik en video af Sal, der falder.
Jeg sagde, at hvis Hulu ikke vil have den, vil jeg selv have den.
Åh! Åh! Buh!
Chris Distefanos No-Hitter!
Berkowitz sagde, hvad med at kalde din special Gode Kanin?
-Det er en god titel. -Jeg hader den ikke.
No-Hitter er ingen dårlig titel.
Ingen har haft sådan en slags titel før.
Chris Distefanos No-Hitter.
Hvad med at kalde den Særlige behov?
Chris Distefanos No-Hitter præsenteret af Hulu.
-Jeg kan godt lide Mr. Perfect. -Kan du godt lide Mr. Perfect?
Jeg kan godt lide Ord højere end handlinger.
Ja, det er bare for ordcentreret.
Gode Kanin er interessant,
men så skal man kende forbindelsen til Slemme Kanin.
-Det ødelægger også joken. -Ja.
Jeg burde kalde det Jeg solgte mit hus i Staten Island for tidligt.
Jeg burde kalde det Giv mig mit hus i Staten Island tilbage.
Nej, Realkreditrenten er for høj, og jeg har kvajet mig.
Hej, hvordan går det?