Tunnette hänet Chrissy Chaosista!
Saatatte tuntea hänet Hey Babesta!
Hän on Chris Distefano!
Kyllä!
Hei, Westchesterin Tarrytown!
Jee, beibi!
Kiinteistöverot!
Tämä musiikkisali on ihana. Täällä kummittelee.
Istuhan aloillasi, herra. Istu alas.
Istupa vain alas. On kivaa, kun siirtolaiset pääsevät tänne.
Se oli vitsi.
Ei Westchesterissä, kusipää!
Kunhan vitsailen.
Tällä kertaa puhun siitä, mistä puhuin edellisen erikoisesitykseni alussa.
Valkoisten taru on ohi. Eikö niin?
Ollaan rehellisiä. Meillä meni todella hyvin.
Valkoisilla oli hyvä putki, mutta se on ohi.
Me todellakin hallitsimme tätä palloa 2 000 vuoden ajan.
Voimmeko myöntää edes sen?
Tyhmästä päästä sai maksaa koko kansa.
Voitte olla varmoja, että tämä oli tässä.
Joku astuu tyhmän valkoisen päänne päälle. Loppu.
Tunnette silti minut. Tiesin, ettei ole oikein olla valkoinen.
Kun vuosi vaihtuu, ei saa enää olla valkoinen. Se ei ole oikein.
Sanoin, etten pysty siihen. Olen vain valkoinen.
En ikinä muuksi muutu, vaikka haluaisinkin.
En halua korjata sukupuoltani. Haluan korjata rotuani.
Sanoin, että se onnistuu vain, jos lapseni eivät ole valkoisia.
Nyt minulla on kolme puertoricolaista lasta.
Kolme puertoricolaista lasta.
Kyllä. Missä kaikki latinot ovat?
Voi luoja. Turvamiehet, heitä on paljon!
-Puerto Rico! -Voi luoja.
Sinä pelotat valkoisia ja... Kuulostan omalta perheeltäni.
Jestas.
Minulla on kolme kaunista puertoricolaista lasta, koska tiesin...
Juttu on näin. Media sanoi yhdeksän vuotta sitten näin:
"Latinovähemmistöstä tulee latinoenemmistö."
Totesin: "Jos et voi voittaa heitä, liity heihin."
Siksi lähdin ulos 9 - 10 vuotta sitten ja löysin kauniin latinonaisen.
Harrastimme ensitreffeillämme omaan tapaani suojaamatonta seksiä.
"Chrissy Tiputtelija". Tiedättehän.
Harrastimme seksiä, ja hän sanoi: "Papi." Ajattelin: "No niin."
Antaa sen lentää! Osuin suoraan maaliin.
Nyt meillä on kolme kaunista puertoricolaista lasta.
Heidän nimensä ovat Niña, Pinta ja Santa Maria.
He ovat pieniä tutkimusmatkailijoita.
Se on todella kaunista.
On hauskaa olla perheensä ainoa valkoinen mies.
Perheeni on... Rakastan puertoricolaista ja latinokulttuuria.
Ne ovat hyvin perhekeskeisiä. Kotonani on aina paljon ihmisiä.
Kun menen illalla kotiin, tapaan kymmenen vierasta, jotka vain ovat siellä.
Käyn joka päivä lentokentällä hakemassa ihmisiä San Juanista.
Pito tuli. Se onnistui! Ihanaa. Oletteko nähneet joulukuvani?
Siinä olen minä ja 90 puertoricolaista.
Näytän siltä, että minut uhrataan.
Luulin, että päälleni kaadetaan adoboa.
Chrissy Chuleta!
On joka tapauksessa ihanaa, kun on lapsia. Kenellä yleisön joukosta on lapsia?
Sillä lailla. Sillä lailla.
Tiedättehän, että tunnen itseni normaalimmaksi tällaisissa paikoissa,
koska ihmisillä on lapsia.
Minulla ei ole enää mitään yhteistä lapsettomien kanssa.
Tuen jokaisen tahtoa. Sinun kehosi, sinun valintasi.
Mitä ikinä kukin haluaakin tehdä.
New Yorkissa voi abortoida lapsen, kunnes hän täyttää 18.
Kukaan ei estä sitä.
Tee mitä haluat. Se on hienoa.
Tee mitä ikinä haluat tehdä.
Minun on silti oltava rehellinen.
Jos ei ole lapsia, ei ole ongelmia. En tiedä, mitä valittamista elämässä on.
Jos ei ole lapsia, voi tehdä mitä haluaa ja milloin haluaa.
Ihmistä pidättelee vain hän itse.
Minä en voi tehdä mitä haluan.
Minulla on joka askeleella kolme pientä empanadaa nilkoissani.
He sanovat: "Papi, leche."
Hän lähtee. "En jää, jos hän pilkkaa maitoa!"
Se on vaikeaa. Sanonpahan vain.
Ensinnäkin vanhin tyttäreni ei edes puhu englantia.
Se on minulle ongelma. Hän kieltäytyy siitä.
Hän laiminlyö perheen valkoista puolta
ja kunnioittaa vain abuelitaa ja perheen latinopuolta.
Tiedätte, millaista se on. Tiedätte opetussuunnitelman.
"Valkoiset ovat syvältä."
"Kristoffer Kolumbus toi teille AIDSin! Valkoiset ovat paholaisia!"
Rakastan tytärtäni. Kun hän tulee koulusta, kysyn: "Miten meni?"
Hän vastaa: "Haista paska, isä!
"Kuulin juuri, mitä sinä ja sinun väkesi teitte!"
Sanon: "Rakasta minua. Älä viitsi. En ole paha susi vaan hyvä susi."
"Lobo bueno."
En tiedä, miksi lapsettomat valittavat.
Algoritmit ja media uskottelevat, että he ovat sairaita
tai heillä on mielenterveysongelma. Ei ole.
Puhuin hiljattain eräälle tytölle, joka sanoi: "Olen lamaantunut."
"En tiedä, mitä tehdä."
"Pitäisikö minun erota poikaystävästäni?"
Sanoin: "En tiedä. Onko teillä lapsia?"
"Ei." Tapa siis hänet!
Niin minä tekisin sinuna. Tappaisin poikaystäväsi, arvon neiti.
Ketä kiinnostaa? Poliisiako? Eivät he välitä.
Keksit tuon päästäsi. Ei sinulla ole ongelmia.
Vielä yksi juttu. Jos teillä ei ole lapsia,
älkää rasittako lasten vanhempia ongelmillanne.
En voi alkaa nyt setviä teidänkin elämäänne.
Perheeni ei edes puhu englantia. Se on turvallisuuskysymys.
En pysty auttamaan kaiken muun lisäksi.
Ystäväni jättää minulle yhdeksän minuutin ääniviestejä.
"Chris, voinko puhua mielenterveydestäni?"
"Olen yksinäinen, eikä minua kunnioiteta töissä."
"Olin koomikko, ja perustin voileipäpuodin."
"Minun on vaikea löytää paikkaani elämässä."
Lapseni työntävät jalkojaan tehosekoittimeen. Mitä hittoa?
Selvitä itse asiasi!
Tajuatte kyllä. Ihmiset, joilla on...
En voi muuten poistua matolta. He kielsivät.
Teille vain tiedoksi, että pääsen tänne asti. En voi poistua matolta.
He sanoivat: "Älä kuvittelekaan!" Tulen silti tänne.
Miksi sinä olet pukeutunut valmentajan asuun?
-Mikä on SJB Football? -Valmensin siellä ennen.
Niin, mutta miksi tunget paidan housuihisi sunnuntai-iltana?
Et ole kentällä!
Tyttö miettii: "En pane sinua tänään,
ellet hanki pilliä."
Hieno homma.
Maailma on kova paikka.
Media kohtelee ihmisiä kaltoin ja uskottelee, että kaikki ovat sairaita.
Nykymaailmassa sanat painavat enemmän kuin teot.
Teot eivät ole sanoja tärkeämpiä vaan toisinpäin.
Se on vaarallinen maailma. Pitää olla varuillaan, ja se on rankkaa.
Uutiset tekevät sen. Ne vievät ihmiset mukanaan.
Eivät tosin vanhempia. Minä en katso uutisia.
Olen omassa elämässäni neljännellä sijalla. Mitä voin tehdä?
En voi. En pysty siihen.
Eräs ystäväni on maailmanparantaja.
Se on hyvä juttu. Se on hauskaa.
Hän on aina vihainen minulle. Hän sanoo: "Chris!"
"Käytätkö somealustaasi muuttaaksesi asioita?"
"Sinun pitäisi kysyä sitä itseltäsi joka ikinen päivä."
"Käytätkö somealustaasi muuttaaksesi asioita?"
"Katsotko sinä uutisia?"
Vastaan: "En, senkin typerä kusipää."
En katso uutisia. Minulla on kolme lasta.
Katson CoComelonia ase suussani.
Koko päivän ja joka päivä.
Siinä lauletaan lauluja aurinkokunnasta. Työnnän asetta syvemmälle suuhuni.
Ammun pääni tohjoksi perheeni edessä.
Silloin Pinta sanoo: "Ay, dios mío. Ay!"
Se on vaikeaa. En osaa selittää.
Vanhempana elämä pyörii lasten ympärillä.
En tiedä elokuvista tai sarjoista. En seuraa maailman menoa.
Katson, mitä lapset haluavat katsoa.
Mitä ikinä lapset haluavat tehdä tai katsoa, sitä vanhempana teen.
Vanhemmat tietävät, miten käy.
Katson, mitä lapset haluavat katsoa, ja he nukahtavat.
Vien heidät sänkyyn, palaan alakertaan
ja jatkan sen katsomista, mitä he katsoivat,
koska olen todella masentunut.
Valot ovat päällä, mutta ketään ei ollut kotona.
Olen ottanut hiljaiset loparit. Tiedätte, mitä tarkoitan.
Seuraavaksi havahdun hereille puoli neljältä aamulla yksin sohvalla
ja alan runkata Pienen merenneidon tahtiin.
Sitä se on.
Pidättelen ja odotan, että Ursula tulee ruudulle,
koska hän on yli 18-vuotias.
Meillä on sama kampauskin.
Näen mustekalan kaula-aukon.
Odotan osuuttani.
Voi, ne kärsivät noin!
Sitten vähän spermaa. Vain pisara spermaa.
Vain pisara. Kukaan ei suihkuttele. En ole suihkutellut 10 vuoteen,
enkä ehdi näyttämään eturauhastani lääkärille, koska lapsilla on futista.
Sinä tiedät, mitä tarkoitan. Onko pallisi turvonnut?
Se on vaikeaa ja erilaista. Elämme eri maailmassa.
Kuten sanoin, sanat painavat enemmän kuin teot.
Ihmiset selittävät huonoa käytöstään millä tekosyyllä ikinä haluavatkaan.
"Turvallisessa tilassa sallitaan kaikki." Se on naurettavaa.
Kaikki haluavat myös olla osa kaikkea. Oletteko huomanneet sen?
Kaikki sanovat olevansa autismin kirjolla.
Kaikki ovat autismin kirjolla. Siis mitä?
Jos on kirjolla, on syytä olla kypärä ja purra minua.
Silloin otan jäykkäkouristusrokotteen aina ennen kuin tapaamme,
koska sinä olet mielipuoli!
Oletko muka kirjolla? Älä viitsi, et ole.
Et ole kirjolla. Olet vain 46-vuotias ja luulet showpainin olevan totta.
Sinä saatat olla kirjolla, herra.
Kuulkaahan. Kaikki paitsi sinä.
Se on hullua, eikö olekin? Sellainen maailma on.
Sinä tiedät sen valmentajana. Lapsia on vaikeaa valmentaa.
Pitää varoa. Asiat helposti menevät överiksi.
Algoritmi vie ihmiset mukanaan. Media vie heidät mukanaan.
Heillä ei ole lapsia eikä menoja.
Ihmiset suuttuvat herkästi.
Kaikki käyvät mielipiteistä näkymätöntä sotaa,
jota ei ole olemassakaan.
Vaikka olisi turvassa, joku sanoo: "Ei, olen aina vihainen!"
Voi langeta vahingossa ansaan. Hermostutin jonkun kahvitilauksellani.
Voitteko kuvitella? Tilasin vain kahvin, ja hänellä napsahti!
Käytin hänen mielestään väärää sanaa. Se on älytöntä.
Tajuan kyllä. En näytä turvalliselta valkoiselta henkilöltä.
Minulla on "Capitolin mellakka" -tyyli.
Ymmärrän sen. Tämä on Capitol-tyyli.
Myyn sen nimistä partavettä. Trump loi sen.
Silmiini valuu hikeä. Älytöntä!
En silti välitä. Jatkan, kunnes sokeudun.
Laita minut kentälle!
Voitko ottaa paidan pois housuista? Kiitos. Herranjumala.
Hän on... Vedä se pois! Siinä se on.
Halusin nähdä hänen... Siinä se on.
Selvä. No niin.
Hermostutin siis jonkun kahvitilauksellani.
Voitteko kuvitella: jollain niin vaarattomalla?
Menin uuteen kahvilaan. Barista oli hyvin valveutunut.
Sininen tukka eikä välitä.
Hänen nimensä oli Annie Antifa.
Hän oli räjähdysvalmis!
Kiukkuinen. "Olen vihainen!"
Astuin sisään ja tilasin kahvini samalla tavalla kuin aina.
Sanoin: "Hei, mitä kuuluu? Saisinko pienen jääkahvin mustana?"
Hän sanoi: "Mitä?
"Jestas, mitä sinä sanoit minulle?"
Toistin: "Saisinko pienen jääkahvin mustana?"
Hän kysyi: "Tarkoitatko pientä jääkahvia ilman kermaa?"
Vastasin: "Eikö se ole aika lailla sama asia kuin...
pieni jääkahvi mustana?"
Hän sanoi: "Afroamerikkalaiset ovat kokeneet kolmen vuoden aikana kovia."
"Luulisi, että etenkin sinä osaisit tilata kahvisi paremmin!"
Sanoin: "Hyvä neiti... herra..."
Sanoin: "Kuulehan."
"Minulla ei ole aikaa eikä energiaa
keksiä poliittisesti korrektia tapaa, jolla haluaisit minun tilaavan kahvia."
"Katson Encantoa puhuakseni lapsilleni."
"Joten..."
"Ole kiltti ja tee minulle palvelus."
"Anna minulle cafe negro pequeñoni nyt heti."
"Anna se, ennen kuin alan puhua Brunosta."
Hän kertoi varmaan kotona kissoilleen.
"Joku kävi tänään töissä sanallisesti kimppuuni!"
"Toksista maskuliinisuutta! Tapan itseni!"
Anna mennä.
Toimi, beibi. Älä tosin twiittaa siitä. En halua nähdä livestriimiä.
Vanhemmat tässä salissa tietävät, että lasten kasvatus on vaikeaa.
Läsnä olevat latinonaiset, tehän pidätte vanhan koulukunnan miehistä?
Niin se on. Vanha koulukunta on teidän mieleenne.
Minun vaimoni haluaa miehen, joka osaa rakentaa asioita.
En osaa rakentaa mitään. Osaan rakentaa henkisiä muureja.
Olen hyvä siinä.
Haluatko muurin? Rakennan sen. Et pääse sisään.
En minä osaa rakentaa mitään.
Pukeudun Lululemoniin.
En voi sille mitään, ja hän suuttuu.
Kerran kotiin tullessani hän asensi kipsilevyä.
En edes tiedä, mitä kipsilevy on. Hän asensi sitä.
Hän kysyi: "Autatko minua?" Vastasin: "Joo, toki."
Menin keittiöön ja tein meille limonadia.
Minulla oli jalassa hänen stringinsä.
Se tehdään lasten vuoksi, valmentaja. Siksi me teemme sen.
Haluan lasteni parasta. Rakastan tyttäriäni valtavasti.
Se on silti vaikeaa, koska heitä pitäisi nuhdella,
vaikka joskus lapseni sanovat hassuja juttuja.
Käyn kahdeksanvuotiaani ja kaksivuotiaani kanssa kävelyillä.
Meillä on tapana kävellä korttelin ympäri illallisen jälkeen ennen nukkumaanmenoa.
Yhtenä iltana pitelin kaksivuotiasta, ja kahdeksanvuotias meni edellä.
Kaksivuotias katsoi kuuta ja sanoi: "Katso, isi, kuu on rikki."
Se oli söpöä. Ei ollut täysikuu.
Se oli jokin toinen vaihe.
En tiedä kuun vaiheita.
En ole mikään intiaani. En pysty siihen.
Vähenevä kupera? En tiedä.
Kaksivuotiaani sanoi: "Kuu on rikki." Söpöä.
Kahdeksanvuotiaani kysyi: "Onko hän vähän tyhmä?"
Sanoin: "Ehkä."
Minäpä kerron jotain kahdeksanvuotiaasta tyttärestäni.
Se pikkutyttö on kuin pieni nainen.
Hän on kuin pequeña nainen. Hän vain on.
Hänellä oli jo syntyessään kyky painaa mieleensä jotain, mitä joku sanoo.
Hän ei paljasta tietävänsä sitä mutta kertoo sen luodakseen draamaa.
Ilman mitään syytä. Yhtäkkiä, pam. Hän haluaa aiheuttaa draamaa.
Meillä oli hiljattain mahtava päivä.
Se oli kahdeksanvuotiaan ja minun kaunis isä-tytär-päivä.
Kaikki oli täydellistä. Kävimme puistossa jäätelöllä.
Käytin 200 dollaria Claire'sissa.
Tiedättekö, miten paljon halpaa kultamuovia sillä saa?
Lapseni näytti Mr. T:ltä.
Ei tosin mustatulla naamalla.
Kunhan mainitsin. Se johtui koruista. Eli...
Ajattelin, että se on mitä parhain päivä. Olimme ulkona kahdeksan tuntia.
Viisi sekuntia tuosta päivästä vei latinonainen miehineen ja lapsineen.
Nainen tuli luokseni ja halusi ottaa kuvan.
Hän puhui kauniisti. Se oli mukava kohtaaminen.
Tyttäreni ei katsonut. Luulin, ettei hän välittänyt tai edes huomannut.
En edes harkinnut kahdesti. Mukava päivä jatkui vielä viisi tuntia.
Heti kun pääsimme kotiin ja astuimme sisään,
vaimoni kysyi: "Miten päivä meni?" Tyttöni vastasi: "Hienosti."
"Isi otti kuvan naisen kanssa, joka oli ehkä sinua nätimpi."
Sitten hän vain hyppelehti tiehensä.
Hän vain hyppelehti tiehensä.
Minun oli pakko syödä omat sanani
ja tehdä se, mitä kielsin. Sanoin: "Hän on autistinen."
"Tässä on tyttäreni. Hän on autisti."
"Hän puri minua!"
Se on vaikeaa. Jos haluatte lapsia, kuunnelkaa minua.
Kuunnelkaa, mitä sanon. Se on vaikeaa.
Sanat painavat enemmän kuin teot.
Siinäpä se. Siksi nykyaika eroaa siitä, millaista oli 20 vuotta sitten.
Tytöt pärjäävät kyllä. Minä uskon tyttäriini. He ovat hyviä.
He ovat voimakastahtoisia ja hauskoja.
Pojilla on rankkaa. Ajatelkaa, millaista on olla teinipoika nykyään.
Kun minä olin 15-vuotias, sanoin asioita, joista nykyään lynkattaisiin.
Siihen aikaan ei jäänyt todisteita. Kukaan ei kuullut, eli en puhunut.
Nykyään kaikessa, mitä tekee, on oltava varovainen.
On vaikea antaa neuvoja lapsille ja etenkin pojille.
Minulla on tyttäreni mutta myös 13-vuotias poikapuoli.
Rakastan poikapuoltani. Hän on melkein kuin perhettä.
Hän nukkuu kiinteistössäni. Hän on siellä ja nukkuu.
Tiedättehän? Hän on siellä.
Asumme samassa talossa, mutta puhumme vain Zoomissa.
Pitää olla varovainen.
Puhuimme hiljattain Zoomissa.
Yritin jutella, ja halusin vaihtaa kuulumisia.
Kysyin: "Miten menee? Kerro kaikki." Miten koulu sujuu? Puhutko tytöille?"
Hän sanoi: "Joo, kyllä minä yhdelle juttelen."
"Joskus en tosin tiedä, mitä sanoa. Menen täysin lukkoon."
Sanoin: "Anna kun kerron jotain."
"Yhden asian tiedän varmasti. Tytöt pitävät itsevarmuudesta."
"Sitä he haluavat nähdä. Itseluottamusta."
"Opetan sinulle stoalaisten viisautta ja Marcus Aureliusta."
Hän sanoi: "Chris, ei kyse ole siitä."
"Kyse on siitä, että hän on muunsukupuolinen."
"Miten minun pitäisi lähestyä tilannetta?"
Vastasin: "Kuulehan, en ole oikea isäsi."
Yo no sé!
En tiedä.
En tiedä, mitä sanoa. Ime muijan munaa?
En tiedä. Ehkä se voisi auttaa?
Onko se oikein, valmentaja? Kerro... Selvä.
Haluatko vettä? Tarvitsetko nesteytystä? Kaikki hyvin? Pidän sinusta.
Onko täällä intialaisia? Onko intialaisia? Eikö ketään?
Hyvä, Chris! Onpa sinulla mukavan monimuotoinen yleisö.
Rakastan intialaisia. Olisipa heitä täällä enemmän.
Kerronpa jotain intialaisista.
He ovat ihmiskansa, josta pidän eniten.
Muinaiset, hengelliset ja ihanat intialaiset.
Kun näen intialaisen miehen nukkuvan, oletan, että hän meditoi.
Aina. Vannon sen. Se on totta.
Viime viikolla lensin kuusi tuntia New Yorkista Losiin.
Vieressäni istui intialainen mies.
Hän nukkui joka sekunnin noususta laskeutumiseen asti.
Kun hän heräsi, sanoin: "Opeta minua, herra."
"Kerro minulle, miten saavutan tuon nirvanan tason."
Hän vastasi: "Olen alkoholisti."
Tuolla on toinen. Sieltä se tuli.
Tuolla naisella on papilloomavirus.
Sadan prosentin varmuudella. "Jee!"
Niinhän me kaikki. Mikä hidastaa sinua, valmentaja? Ota syylä.
Hieno homma. Rakastan tätä naista.
Hänet pidätetään varmasti.
Onko täällä kiinalaisia?
Niin sitä pitää taas!
-Oletko kiinalainen? -Ja kuubalainen!
Kiinalainen ja kuubalainen. Pyhä kommunisti.
Niin sitä pitää. Kiinalainen ja kuubalainen!
Voi luoja, voisitko olla yhtään enempää vihollinen?
Pyhä jysäys!
Mahtavaa. Mahtavaa.
Minäpä kerron jotain. Tämä on iso osa vanhemmuutta.
Leikkitreffit. Niitä pitää olla muiden lasten vanhempien kanssa.
Jotkut lapset ja heidän vanhempansa... Voi luoja.
Kaikilla on allergia.
Jokainen koppava valkoinen isä käy saman keskustelun.
Hän puhuu startupistaan ja kryptovaluutasta.
Äiti kysyy: "Tuleeko tämä sketsiisi?"
Mietin: "Toivottavasti jäät bussin alle!"
"Sketsi on siinä. Pääsi vierii katua pitkin ja huutaa: 'Gluteeni!'"
Kiinalaiset eli sinun äitisi kansa ovat kuitenkin ihania.
Tyttäreni luokalla on yksi kiinalainen. Hänen nimensä on David.
En tiedä, minkä nimen Kiinan hallitus antoi hänelle,
mutta hän on peitetehtävissä Davidina, ja kunnioitan sitä.
Kunnioitan hänen qi-energiaansa.
David! Mahtava poika.
Tyttärelläni on muitakin ystäviä luokassaan.
Haluan nähdä vain Davidia. Arvatkaa miksi?
Tiedättekö, keitä en ole tavannut Davidin leikkitreffeillä?
Davidin vanhempia.
Arvatkaa, missä Davidin vanhemmat ovat? Töissä.
He ovat töissä tehtaalla rakentamassa asioita.
Heitä ei tapaa. He eivät tee töitä kotoa.
He ovat tuolla jossain.
Olen tavannut vain Davidin isoäidin.
Davidin isoäiti on 192-vuotias.
Mikä nainen!
Hän tekee aina leikkitreffeillä taijia tai sudokua.
Se on aivojen ja kehon treeniä.
Hän ei kysy allergioista ja antoi lapselleni elävän katkaravun pussissa.
Kysyin: "Onko tämä lemmikki vai ruokaa?"
"En tiedä, mutta kiitos. Me kunnioitamme... rakastamme sitä."
Juttu on nimittäin näin.
Planeetta tekee kuolemaa. Voimme todeta, että se kuolee.
Meidän on luotava kestävä elämä uudella planeetalla.
Uskon, että aluksessa, joka vie ihmiset täältä uudelle kestävälle planeetalle,
tulee olemaan Kiinan lippu kyljessä.
Toivon vain, että tyttäreni ja hänen kiinalainen miehensä "David"
saavat tuoda seuralaisen ja ottavat isukin mukaan.
Pitää selviytyä ja kehittyä.
Tänään olen latino, huomenna olen kiinalainen.
Niin se menee.
Täältä tullaan. Niin pitää toimia.
20 vuotta sitten pidettiin vain hauskaa.
Vartuin isän kanssa, joka välitti teoista.
Hän oli vanhaa koulukuntaa. Hänelle teot painoivat enemmän kuin sanat.
Sellaisessa maailmassa on helpompi navigoida.
Näin, miten isäni johti teoillaan. Kuka välitti sanoista?
Kaikki rodut, kulttuurit ja uskonnot rakastavat isääni, koska hän on puhdas.
Hänellä on puhdas sydän täynnä kolesterolia.
Hän on niin puhdas kuin voi olla. Pala pekonia.
Kaikki rakastivat hänen tekojaan.
Minulla oli lukiossa kaksi homoystävää.
He olivat homoja, ja isäni kutsui heidät kylään,
vaikka muut perheet eivät kutsuneet, koska se oli erilaista aikaa.
Isäni sanoi: "Tuo heidät." Hänen tekonsa olivat kauniita.
Isälläni on kuitenkin vitsinsä. Hän sanoo sanansa, mutta minkäs teet?
Muistan, että heti, kun ystäväni tulivat, isä seisoi ovella munakoisot kädessään.
Hän sanoi: "Haluatteko istua näiden päälle?"
"Istukaa alas! Tämä on vitsi!"
Sitten ystäväni istahtivat ja pyörähtivät. Siitä sai hyvät naurut.
He eivät välittäneet. He rakastavat yhä isääni.
Se on kaunis asia.
Sanon lapsilleni jatkuvasti: "Hallitkaa sitä, mitä sanotte."
"En tiedä tulosta, mutta jos ulostulo on hallinnassa, sillä ei ole väliä."
"Yhteiskunta on joskus tuomitseva. En tiedä, miten muut reagoivat."
"Jos pidätte itsenne kurissa, se riittää."
Sitä kaipaan ihmisissä. Pitävätkö he itsensä kurissa?
Isäni pitää. Isäni yrittää sitä kovasti.
Hänellä on kuitenkin ala-asteen koulutus.
Hän ei siis aina onnistu, mutta hän yrittää aidosti,
ja juuri sitä minä kaipaan.
Hän soitti minulle kerran ja sanoi: "Chrissy, kuuntele."
"Tiedäthän, että tyttäresi on puertoricolainen?"
Sanoin: "Joo."
"Hän on kahdeksanvuotias, ja hänellä on tatuointi rinnassaan."
Kunhan vitsailen. Latinoilla on hauskaa.
Valkoiset aina ylireagoivat. "Tuo ei ole soveliasta!"
Minä vitsailen. Se oli vitsi.
Tyttärelläni oli syntymämerkki tässä. Siinä lukee "Boricua".
Se on sairaus.
Sanoin: "Tiedän, että hän on puertoricolainen."
"Tiedätkö sinä? Hän on lapsenlapsesi."
Hän sanoi: "Kuulehan, olen tutkinut asiaa."
"Latinokulttuurissa ei järjestetä 16-vuotisjuhlia."
"Näytät idiootilta, jos yrität järjestää sellaiset. Hänen väkensä ei tee niin."
Sanoin: "Ensinnäkin, hän on kahdeksan."
"En ole siis hetkeäkään ajatellut hänen 16-vuotispäiviään."
"Toiseksi hän on syntynyt ja kasvanut Yhdysvalloissa."
"Täällä pidetään 16-vuotisjuhlia."
Hän sanoi: "Ei! Tuossa sinä erehdyt."
"Elät valkoisessa kuplassasi valkoisine etuoikeuksinesi."
"En siedä sitä enää."
"Olen jutellut kaverieni kanssa bodegalla."
"He sanoivat, ettei latinokulttuurissa järjestetä juhlia 16-vuotiaille."
"Siellä juhlitaan 15-vuotiaita. Juhlia kutsutaan quesadilloiksi."
Eli...
"Järjestä siis hänelle quesadilla, niin minä maksan sen käteisellä."
Sanoin: "Hetkinen. Tarkoitatko quinceañeraa?"
Hän vastasi: "Niinhän minä sanoin. Quinceandilla."
Sanoin: "Ei, nyt sekoitat quesadillan ja quinceañeran."
Hän sanoi: "Anteeksi. "En tiennyt, että puhut espanjaa poikaystäväsi kanssa."
"Tuokaa munakoiso. Sinä ja Julio voitte istua sen päälle."
Kuvailisin isääni näin: hänellä oli oikeat aikeet mutta väärät teot.
Myönnän, että teot olivat vääriä, mutta aikeet olivat puhtaita.
Teot ratkaisivat. Välitin niistä, enkä nähnyt muuta.
Näin, että ihmiset rakastivat isääni, koska hän vitsaili.
Jos tilanne oli kireä, isäni vitsaili.
Kuten silloin, kun valmistuin collegesta.
Seremonia ei syrjinyt ketään.
Se halusi osoittaa, että kaikki suuret uskonnot hyväksyttiin
ja että ne kaikki olivat edustettuina.
Collegen seremonia alkoi katolisen papin johtamana.
Hän tuli ulos, piti kivan puheen ja runkkasi kuoripoikaa.
Olin kuoripoika.
Sitten tuli juutalainen rabbi.
Hän piti kivan puheen ja palasi tunneliin.
Hän rakensi tunnelin. Se nousi maasta esiin.
El Chapon pitäisi palkata juutalaisia tunnelintekijöiksi.
Miksi he eivät palkkaa rabbeja?
Shalom. Onko täällä juutalaisia?
Sitten seremonian päätti muslimien imaami.
Hän oli mahtava. Imaami oli mahtava,
mutta kaikki oli arabiaksi. En ymmärtänyt, mitä hän sanoi.
Minulla oli kuitenkin monia muslimiystäviä. Habibeja.
Minulla oli ystävä, jota kutsuttiin koko collegen ajan Justin Habieberiksi.
Se tyyppi... Habibit ovat mahtavia.
Hän kertoi, mitä imaami sanoi. Se oli kaunista mutta arabiaksi.
Tiedättehän.
Shala Macaulay Culkin.
Yksin kotona, Macaulay... Hali-maa shakilee.
Tunnelma alkoi kiristyä.
Sen tunsi, miten itseään suvaitsevaisina pitävien valkoisten hermot kiristyivät.
Kuultuaan arabiaa he sanoivat: "Soittakaa FBI:lle!"
Isäni vihaa kireää tunnelmaa.
Hän on kaikissa juhlissani takarivissä, koska vanhempani ovat eronneet.
Isäni on aina siellä yksin hengailemassa.
Saattoi kuulla, miten "Allah"-kutsu kohosi yhä korkeammalle.
Jännitys oli huipussaan.
Viimeisen "Allahin" jälkeen isäni huusi takariviltä:
"Hakuna matata!"
Se on repliikki Leijonakuninkaasta.
Jokainen läsnäolija kääntyi katsomaan, kuka sen sanoi, paitsi minä.
Minä tiesin tarkalleen, kuka sen sanoi.
Tiesin, että se oli isäni.
Hän nauroi hysteerisesti ja paiskasi tassua ilman kanssa...
kun äitini soitti poliisille.
Isä odotti jännityksen laantumista ja huusi: "Se tarkoittaa 'ei huolia'!"
Kaikki pitivät siitä.
Muslimikaverini nauroivat katketakseen.
Justin Habieber tuli luokseni ja sanoi: "Isäsi on mahtava."
"Kiitos paljon tästä."
"Meidän on toki mestattava hänet."
"Tiedäthän. Se ei johdu meistä vaan Koraanista."
Sanoin: "Olen Chrissy Koraani. Luuletko, etten tiedä?"
Se oli taas se nainen.
Siellä hän huusi taas. Tiedätkö edes, missä olet?
Rakastan sinua. Mikä on nimesi?
Stephanie vai...
-Brittany! -Brittany?
Minäpä kerron jotain, Brittany. Tarvitset edunvalvojan.
Sinä... Kuule, Brittany.
Ainoa Stephanieta pahempi nimi oli sinun nimesi.
Brittany! Voi luoja, Brittany.
Oletko hänen aviomiehensä? Otan osaa!
Vai poikaystävä?
Brittany miettii: "Petän miestäni hänen kanssaan!"
"Hän on palomies nimeltä Kevin!" Onko nimesi Kevin? Mikä nimesi on?
-Mitch. -Mitch?
Selvä. Onpa typerää.
Miten on?
Haluatteko kuulla, miten isäni uskotteli, että olen erityislapsi
jotta saimme paremmat liput? Kerron sen. Tämä on valmentajalle.
Eli...
Juttu menee näin. Tämä on totuus.
Kuten sanoin, isälläni on oikeat aikeet mutta väärät teot.
Jos on oikeat aikeet, minä lähden mukaan.
Minulla oli hieno lapsuus. Olin tuhma lapsi.
Älkää erehtykö. Olin tuhma lapsi. Minulla oli ADHD.
Se oli oikea ADHD. Ei kuten nykyään, kun kaikilla on diagnoosi.
Minulla oli oikea ADHD. Käytin Ritalinia.
Ei sitä roskaa, jota mikroannostellaan. Ei teidän Ritalinianne.
Käytin valtion myöntämää kamaa.
Hän sekoittaa sitä valkoviiniinsä.
Minä käytin oikeaa Ritalinia.
Minua piti hallita. Olin hallitsematon lapsi.
Äitini on fiksu nainen ja tiesi kaksi suosikkiasiaani.
Urheilutapahtumat ja isän kanssa hengailu.
Hän kehitti pienen järjestelmän.
Olin tuhma. Työnsin ilmastointilaitteita ulos ikkunasta.
Purin koiraa. Pissasin hänen huonekasveihinsa.
Olin villi pikkulapsi ja täysi idiootti.
Siksi äitini keksi järjestelmän. Jos keräsin kuussa tarpeeksi pisteitä,
hän päästi minut peliin isäni kanssa.
Ei tarvinnut olla nuhteeton.
Sain työntää yhden ilmastointilaitteen ikkunasta.
Sain purra kulkukissaa.
Kunhan olin siivommin, hän päästi minut menemään.
Kerran olin tarpeeksi kiltti, ja hän päästi minut baseball-peliin.
Hän sanoi: "Kulta, saat mennä peliin, mutta lähde kolmannessa vuoroparissa."
"Sinun on oltava täällä yhdeksään mennessä."
"Ei mitään muttia. Huomenna on koulua."
"Tule kotiin yhdeksältä eli lähde kolmannessa vuoroparissa."
Sanoin: "Se sopii, äiti, mutta kerro isälle, koska en kuuntele."
"Aivoissani tapahtuu liikaa."
"Odotan, että poistut huoneesta, jotta voin paskoa pyykkien joukkoon."
"Siinä kaikki. Ne on juuri pesty, ja minä olen tuhma lapsi."
Sitten isäni soitti ovikelloa.
Laskeuduin portaat takaperin kuin Manaajassa. Olin lähtövalmis.
Äitini avasi heti oven ja sanoi: "Tony, kuuntele minua."
"Voitte mennä peliin, mutta lähtekää kolmannessa vuoroparissa."
"Hänen pitää olla kotona yhdeksältä. Huomenna on koulua."
"On hyvin tärkeää, että hän palaa kotiin silloin."
"Äläkä anna hänelle limsaa tai sokeria."
"Hän käy hallitsemattomaksi, kun hän juo limsaa."
"Hän on muutenkin hankala. Kun hän juo limsaa, hän sekoaa."
Isäni sanoi: "Lupaan, ettei hän saa limsaa."
"Ei limsaa." Sitten hän iski minulle silmää äitini edessä.
Hän teki sen näin.
Olin varma, että äiti näkee sen.
Isä sanoi: "Selvä. Ei limsaa."
Äiti sanoi: "Yhdeksältä!" Isä lupasi: "Asia selvä."
Lähdimme ja kävelimme korttelin verran. Kulman takaa äiti ei nähnyt enää meitä.
Isälläni oli merimieskassi.
Hän pudotti sen maahan ja sanoi: "Avaa se."
Avasin sen. Viisi Mountain Dew'ta.
Jep.
Virvoitusjuomien metamfetamiini-crack-kokaiinia.
Isälläni oli laukussa viisi isoa tölkkiä.
Hän sanoo: "Hyvää syntymäpäivää."
Sanoin: "Siihen on vielä viisi kuukautta."
Hän sanoi: "Tiedän." Tiesin, ettei hän tiennyt.
Minä kumosin kurkkuuni limsaa.
Join yksinäni viisi isoa tölkillistä Mountain Dew'ta.
Kun saavuimme stadionille, olin aivan sekaisin.
Olin ilman paitaa. Olin riisunut paitani junassa.
Valuin hikeä. Silmäni pullistuivat päästä.
Olin kuin Hunter Biden.
Tunsin itseni Hunteriksi.
Kävin ylikierroksilla.
Menimme paikoillemme ylimpään katsomoon.
Minä halusin vain olla samassa paikassa isäni kanssa.
Isäni "kundit" olivat siellä.
Siellä oli Bobby Pets. Hän oli vanhan koulukunnan Brooklyn-tyyppi.
Hän salakuljetti naapurustoon eläimiä. Hänellä oli pingviini ja koala.
Hän hankki niitä rekkojen lavoilta.
Siihen peliin hän salakuljetti fretin. Hänellä oli mukana elävä fretti.
Hän oli kouluttanut sen puremaan vastustajien faneja nilkkaan.
Sitten hän sanoi: "Minkäpä New Yorkin rotille voi?"
"Palatkaa sinne, mistä tulittekin!"
Isäni ystävä Charlene oli siellä.
Hän oli 65-vuotias rouva.
Hänellä ei ollut rintsikoita vaan roikkuvimmat tissit ikinä.
Ne olivat ensimmäiset näkemäni tissit.
Hänen tissinsä olivat niin alhaalla,
että luulin tyttöjen nännien olevan polvilumpioissa.
En ollut nähnyt muita rintoja.
Vähän vanhempana muhinoin tytön kanssa. Hän kysyi: "Haluatko imeä tissejäni?"
Sanoin: "Riisu housusi."
"Näytä polvinännisi."
Charlene poltti ketjussa.
"Christopher, voit koskea rintojani. En tunne sitä."
Brittany on samanlainen 30 vuoden päästä.
Niin se menee.
"Kyllä."
Meillä oli siis hauskaa.
Istuin ja nautin olostani, join Mountain Dew'ta ja söin hodareita.
Äitini ei sallinut sellaista. Nitraatteja? Ei käy.
Isälläni ei ollut sääntöjä. Heitin hodareita kitaani kuin pelikaani.
Ei oksennusrefleksiä. Tungin niitä suuhuni.
Söin niitä ja pidin siitä. Minulla oli hauskaa.
Sitten tuli kolmas vuoropari.
Kuulkaa, olen mammanpoika. Kuuntelen äitiäni.
Tiesin, että aika oli koittanut. Nousin ylös, puin paidan päälle,
otin hodarit suustani
ja irrotin hitaasti käteni Charlenen rinnasta.
Nousin ylös, ja isäni kysyi: "Mitä sinä teet?"
Sanoin: "Kolmas vuoropari alkoi. Äiti käski lähteä."
Isä sanoi: "Hän ei määrää vaan minä."
Vastasin: "Tuomarin mukaan äiti määrää."
Olin mukana oikeudessa, kun tuomari sanoi,
että isä on tuomittu rikollinen ja äiti määrää.
Isä sanoi: "Istu alas. Emme mene minnekään."
Juttu on näin. Valmentaja, sinä tunnet varmasti baseballin.
Jos et tunne baseballia, nollapeli on harvinaisinta, mitä pelissä voi käydä.
Sitä ei tapahdu juuri koskaan.
Vielä harvinaisempaa on olla paikan päällä katsomassa nollapeliä.
Tämä tapahtui vuoden 1996 toukokuussa Yankee Stadiumilla.
New York Yankees vastaan Seattle Mariners.
Se oli Dwight "Doc" Goodenin historiallinen nollapeli.
Jos ette tiedä siitä, googlatkaa se. Näette minut yleisössä.
Se ilta jäisi historiaan, mutta historiaa ei ollut vielä kirjoitettu.
Se oli kolmas vuoropari yhdeksän vuoroparin pelistä.
Isäni tiesi sen. Hän sanoi: "Chrissy, tunnen, että nyt tapahtuu jotain suurta."
Sanoin: "Minäkin tunnen jotain."
"Elimeni taitavat lakata toimimasta limsan takia."
"Taisin juoda liikaa Mountain Dew'ta."
Äiti käski palaamaan yhdeksäksi. Kello oli jo puoli yhdeksän.
Meidän piti lähteä heti ehtiäksemme ajoissa kotiin.
Isäni sanoi: "Heti, kun jompikumpi saa pisteen, me lähdemme."
"Menemme kotiin, ja selitän kaiken. Älä huoli. Pidä hauskaa."
Sanoin: "Selvä, hienoa." En välittänyt. Olin 12-vuotias.
Vuoroparit vaihtuvat. Pisteitä ei tule. On limua, hodareita ja hauskanpitoa.
Seitsemännen vuoroparin koittaessa stadion on sekasorron vallassa.
Kaikki tiesivät, että olimme lähellä tehdä historiaa.
Minä päristelin Charlenella.
Heittelin hänen tissejään olkani yli kuin marssiva sotilas.
En voinut uskoa sitä.
Kello oli myös puoli yksitoista illalla.
Olemme puolitoista tuntia myöhässä.
Mitä väliä? Sillä ei ollut väliä. Kaikki oli käynyt yllättäen.
Kännyköitä ei ollut. Elettiin vuotta 1996.
Isäni sanoi: "Sinun pitää päästä paremmalle paikalle, Chrissy."
"Et voi katsoa peliä idioottien kanssa." Hankitaan paremmat paikat."
Innostuin. "Joo! Mitä vain haluatkin."
"Kerro, mitä tehdä, niin seuraan." Hän sanoi: "Tee vain, mitä käsken."
Luulin, että hän kertoisi matkalla, mitä teemme, mutta hän ei kertonut.
Hän ei kertonut mitään. Tai ehkä sanoi, mutta olin vetänyt liikaa Dew'ta.
Olin aivan Dew-humalassa. Olisin tarvinnut naloksonia.
Menimme kotipesän taakse, ja isäni näki kaksi tyhjää paikkaa aivan sen takana.
Ne olivat kalliita 500 dollarin paikkoja.
Paikkoja vartioi tietenkin vartija. Isäni meni hänen luokseen.
"Voimmeko minä ja poikani istua tuohon? Doc Gooden syöttää nollapelin."
Vartija sanoi: "Tarvitsette liput." Isäni sanoi: "Anna meidän istua."
Vartija sanoi: "Näyttäkää liput, tai palatkaa paikoillenne."
"Muuten teidät saatetaan ulos. Ette istu noilla paikoilla."
Isäni katsoi minua ja kysyi: "Oletko valmis?"
Vastasin: "Unohdit kertoa, mitä tehdä, mutta ihan sama."
Hän kysyi: "Etkö päästä meitä istumaan?" Vartija sanoi: "En missään nimessä."
Hän sanoi: "Selvä. Se on valitettavaa."
"Poikani on nimittäin erityislapsi."
Kuulin sen silloin ensimmäistä kertaa.
Olin lapsi. Mietin: "Olenko minä? Mitä?"
"Enhän ole? Eikö tämä olekin vitsi?"
Isäni toisti: "Poikani on erityislapsi."
Sitten vartija, joka oli juuri sanonut painokkaasti ei,
katsoi minua ensimmäistä kertaa.
"Aivan. Pahoitteluni, herra. Olisitte kertonut. Pyydän anteeksi."
"Voitte istua, minne haluatte. Pidä hauskaa, pikkukaveri."
Kävelimme portaat alas niille paikoille,
ja mietin: "Olenko jälkeenjäänyt?"
Olin shokissa. Suuni oli auki.
Isäni sanoi: "Hyvä, kuolaa! Vakuuta hänet kuolalla, Chrissy!"
Vau!
Kävelimme ja istuimme viimein paikoillemme.
Oli kahdeksas vuoropari, ja kello oli yksitoista.
Siellä oli julkkiksia. Olimme New Yorkissa.
Näin silmäkulmastani WWE:n kuuluisan showpainijan Mr. Perfectin.
Tunnistin hänet simpukanvaaleista hiuksista.
Selkä oli täynnä steroidifinnejä puhkottavaksi.
Olin niin lähellä, mutta isäni ei tiedä painista mitään.
Sanoin: "Isä, tuo on Mr. Perfect."
Hän kysyi: "Kuka hän on? Äitisi uusi mies?"
Käskin hänen unohtaa sen.
Kysyin: "Saanko häneltä nimmarin?" Isä sanoi: "Toki."
Hän huikkasi: "Hei, Perfect!"
"Poikani on suuri fanisi. Saisiko hän nimmarin?"
Mr. Perfect vastasi: "Ei, minä katson peliä."
Asia selvä. Luulin, että se oli siinä.
Isäni odotti hetken ja sanoi: "Se on valitettavaa."
"Poikani on nimittäin erityislapsi."
Mr. Perfect kääntyi, katsoi minua ja sanoi:
"Poika, huomaan sen nyt. Olen pahoillani. Olisitte kertonut. Pyydän anteeksi."
"Kirjoitan lippuusi, mitä haluat." Minulla on se tallella.
Hän kirjoitti: "Mr. Perfectiltä. Kaikki järjestyy kyllä."
Minulla on lippu tallella. Myyn sen sinulle, herra.
Yhdeksäs vuoropari alkaa. Ottelu on nollapeli.
Se on hurjaa. Kello on varttia vaille puolenyön.
Olemme järjettömän myöhässä, mutta stadion sekoaa.
Se oli uskomaton tapahtuma kokea.
Ajattelin: "Se oli hauskaa. Nyt isä tilaa taksin."
"Kiirehdimme kotiin, ja hän puhuu äidille."
Ei.
Hän vei minut vastapäiseen baariin.
Koko stadion tunki vastapäiseen baariin.
Hänen ystävänsä olivat siellä.
Sain kiivetä baaritiskille ja juoda Mountain Dew'ta hanasta.
Olin tillintallin.
Charlene tunki fretin ahteriinsa.
Se päätyi jossain vaiheessa kokonaan sinne.
Eli...
Oletteko valmiita?
Kävelimme äitini kotikorttelissa puoli viideltä aamulla, koulupäivänä!
Puoli viideltä aamulla!
Isäni kysyi: "Oliko sinulla hauskaa?" Vastasin: "Anna kun kerron jotain."
"Se oli elämäni paras ilta."
"Charlene tunki fretin ahteriinsa."
"Se oli uskomatonta! Olen sokerihumalassa!"
Hän sanoi: "Olen täysin samaa mieltä, Chrissy."
Hän sanoi: "Juttu on näin."
"Ensinnäkin, mikä on tärkein sääntö, joka ylittää kaikki muut säännöt?"
"Mikä on tärkein?" Vastasin: "Älä ole vasikka."
Hän sanoi: "Juuri niin. Niin sitä pitää! Älä ole vasikka."
"Äitisi kysyy, lähdimmekö kolmannessa vuoroparissa."
"Sinä sanot: 'Kyllä, lähdimme kolmannessa vuoroparissa.'"
"'Junat olivat myöhässä. Olenko muka kusipää?'"
"Hän uskoo sinua. Hän uskoo aina minuakin."
Sanoin: "Hän ei ikinä usko sinua, enkä saa kiroilla äidin kuullen."
Hän sanoi: "Tee se vain." Vastasin: "Mitä vain haluat, isä."
Isäni saattoi minut portaat ylös äitini luo,
soitti ovikelloa ja juoksi pois.
Hän juoksi tiehensä.
Jätti 12-vuotiaan jälkeenjääneen pojan yksin kylmään.
Näytin tältä.
Äitini avasi oven.
Hän kysyi: "Missä isäsi on?" Sanoin: "En ole nähnyt häntä."
Äiti kysyi: "Missä olit?"
Sanoin: "Lähdimme kolmannessa vuoroparissa."
"Junat olivat myöhässä. Olenko muka kusipää?"
Kuulin isäni sanovan: "Hyvä poika!"
Kiitos paljon kaikille. Oli mukava nähdä teitä.
Tiedän, että täällä oli kuuma. Pärjäsitte hienosti.
Jeesus rakastaa teitä. Älkää unohtako sitä.
Jeesus rakastaa teitä. Kiitos paljon.
Antakaa aplodit James Matternille ja itsellenne.
Turvallista kotimatkaa. Brittany, oli kiva tuntea.
Kiitos ja näkemiin.
-Saamme hyvää lisämateriaalia. -Katsokaa. Tämä on erikoisesitys.
-Oliko se hyvä? -Pysyin matolla.
-Pysyit matolla. -Niin pysyin.
-Puhu matosta koko ajan. -Teen sen.
-Tämä on kaaosta. -Se on hienoa.
He kuvasivat, kun Sal kaatui.
Sanoin, että jos Hulu ei halua sitä, haluan sen omaan käyttööni.
Voi ei! Buu!
"Chris Distefanon Nollapeli"!
Berkowitz ehdotti erikoisjakson nimeksi "Hyvä susi".
-Se on mainio. -En vihaa sitä.
-"Nollapeli" ei ole huonompi. -Kellään ei ole ollut sellaista nimeä.
"Chris Distefanon Nollapeli".
Entä jos nimi olisi "Erityislapsi"?
"Chris Distefanon Nollapeli, jonka tarjoaa Hulu."
-Pidän Mr. Perfectistä. -Pidätkö?
"Sanat painavat enemmän kuin teot" olisi hyvä.
Niin olisi, mutta se on liian pitkä.
"Hyvä susi" on mielenkiintoinen, mutta sen viittaus pitää tietää.
-Se myös pilaa vitsin. -Niinpä.
Nimi voisi olla "Myin Staten Islandin taloni äkisti".
Tai se voisi olla: "Anna Staten Islandin taloni takaisin."
"Asuntolainan korko on liian korkea. Mokasin."
Hei, mitä kuuluu?