Ismerős lehet a Chrissy Chaosból!
Talán ismerős a Hey Babe-ből!
Chris Distefano!
Igen!
Üdv!
Tarrytown, Westchester!
Igen!
Ingatlanadó!
Király a tarrytowni koncertterem. Kísértetjárta.
Üljön le, uram! Üljön le!
Rajta! Üljön csak le!
Remek, beengedtük a migránsokat.
Viccelek, csak viccelek.
Westchesterbe tuti nem, anyád!
Nem? Viccelek, csak viccelek.
Arról fogok beszélni, amiről a legutóbbi fellépésem elején.
A fehéreknek befellegzett.
Oké?
Most őszintén. De azért jól nyomtuk.
Tényleg.
A fehérek jól nyomták, de bébi, itt a vége.
Oké?
Azért kétezer évig dominánsak voltunk.
Ennyit azért beismerhetünk.
Aki vacakolt, ízelítőt kapott belőle.
De félreértés ne essen, nekünk végünk!
Letapossák a hülye fehér fejünket. Kampó.
Ismernek, már szilveszterkor tudtam,
hogy gáz fehérnek lenni.
Csak semmi fehér. Mert gáz.
De hát nem tudok... Hát, fehér vagyok és kész.
Ez akkor is így marad,
ha tranzíciót akarok.
Nem nemet akarok váltani, hanem rasszt.
Erre egy mód van,
ha nem fehér gyereket csinálok,
úgyhogy három Puerto Ricó-i gyerek büszke apja lettem.
Három Puerto Ricó-i gyerek.
Igen. Hol vannak a latinók?
Jézusom! Biztonságiak! Hemzsegnek!
- Puerto Rico! - Te jó ég, uram!
A frászt hozza a fehérekre, és...
Úgy beszél, mint a családom.
Haver!
Van három gyönyörű Puerto Ricó-i gyerekem,
mert tudtam... Nézzék!
A médiában kilenc éve azt mondták,
hogy: „ A latinó kisebbség
latinó többséggé fog válni.”
Ha legyőzni nem tudom őket, belépek közéjük.
Ezért 9-10 éve kerestem egy szép latina nőt.
Az első randin védekezés nélkül szexeltünk, én így nyomom.
Chrissy Csipp-csepp. Tudják.
Szexeltünk, ő azt mondta: „Papi!”
Mire én: „Oké.”
Kiengedtem. Telitalálat.
Most van három szép Puerto Ricó-i gyerekem.
A nevük Niña, Pinta és Santa Maria.
A kis felfedezők.
Csodálatos. Fantasztikus.
Jópofa, ha az ember az egyetlen fehér a családban.
Imádom a Puerto Ricó-i kultúrát.
A latinó kultúrát.
Nagyon családcentrikusak.
Nálunk mindig sokan vannak.
Ma hazamegyek, és lesz tíz ember a házamban, akit nem ismerek.
Rengetegen vannak. Mindennap kimegyek a reptérre
a San Juanból érkezőkért, megyünk haza.
Itt van Pito. Megvan! Tök jó.
Látták a karácsonyi képemet?
Én vagyok rajta, meg 90 Puerto Ricó-i.
Mintha épp feláldoznának.
Azt hittem, leöntenek adobóval.
Chrissy Chuleta.
Csodálatos dolog a gyerekvállalás.
Kinek van itt gyereke?
Ez az! Ez az!
Látják? Ez az!
Az ilyen városokban normálisabbnak érzem magam,
mert az embereknek van gyereke.
Igazság szerint már semmi közös nincs bennem
a gyermektelenekkel.
Amúgy felőlem... A te tested, a te döntésed.
Csináld, ahogy akarod!
New Yorkban legális az abortusz a gyerek 18 éves koráig.
Nincs...
Ahogy gondolod. Tök jó.
Mindegy, felőlem!
De mostanra, őszintén megmondom,
szerintem akinek nincs gyereke, nincs gondja.
Nem tudom, mit panaszkodnak.
Ha nincs gyereked, azt csinálsz, amit csak akarsz,
amikor csak akarod.
Senki nem akadályoz meg, csak te magad.
Én nem tehetem meg.
Minden lépésemnél három nyavalyás empanada
lóg a lábamról.
És nyávognak: „Papi. Leche.”
A hölgy elmegy. „A tejjel nem szabad viccelődni.”
Nehéz ügy. Komolyan.
Először is,
a legnagyobb lányom angolul se beszél.
Komoly gond. Nem hajlandó rá.
Fütyül a fehér felére,
csak az abuelita és a latina fele számít.
Mert tudják, hogy megy ez. Hogy mi a tananyag.
„A fehérek gázak.
Kolumbusz Kristóf hozta be az AIDS-et!
A fehérek ördögiek!”
Én szeretem a lányomat.
Ha kérdezem, mi volt a suliban,
azt mondja: „Dögölj meg, apu!
Ma tanultam, mit művelt a fajtád.”
Én meg: „Ne, szeress!
Van Bad Bunny. Én vagyok a Good Bunny.”
„Conejo Bueno.”
Tudom. Nem is értem a gyermekteleneket,
amikor reklamálnak. Az algoritmus
és a média elhitette velük, hogy betegek.
Hogy lelki zavaruk van. Nincs.
Múltkor beszélgettem egy lánnyal.
Azt mondja: „Megbénultam.
Nem tudom, mit tegyek.
Szakítsak a pasimmal?”
Mire én: „Passz. Van gyereketek?”
„Nincs.” Nyírd ki!
A helyedben ezt tenném. Kinyírnám a pasimat.
Kit érdekel? A rendőrséget? Ők leszarják.
Csak kitalálod.
Ha nincs...
Még valami.
Légyszi, ha nincs gyereked,
ne terheld a szülőket a gondjaiddal!
Nem oldhatom meg még a te problémáidat is.
Az én családom még angolul se beszél.
Tudod? Biztonsági okból.
Nem... Nem tudom...
Egy barátom kb. kilencperces hangüzeneteket hagy.
„Beszélhetnénk a mentális egészségemről?
Magányos vagyok, nem tisztelnek a munkahelyemen.
Humorista voltam, most szendvicsezőt nyitottam,
és nem találom a helyemet ebben a szerepben.”
Mire én: „Ember, a gyerekeim a turmixgépbe dugják a lábukat.”
„Oldd meg!”
Értik, miről beszélek. A szülők...
Nem léphetek le a szőnyegről.
Azt mondták. Csak eddig jövök el.
Nem léphetek le róla.
Azt mondták, ne lépjek le. De idáig eljövök.
Miért van... Miért visel edzőfelszerelést?
Mi az az SJB Football?
Ott voltam régen edző.
Jó, de miért vette fel, ráadásul a nadrágba tűrve
vasárnap estére?
Nem a pályán van!
A nő: „Ma nincs szex.
Kivéve, ha...
Szerezz sípot!”
Jól van, jól teszi.
Kemény világban élünk.
A média átvág minket. Elhiteti velünk, hogy mindenki beteg.
Manapság a tetteknél ékesebben beszélnek a szavak.
Nem a tettek a szavaknál.
Hanem a szavak a tetteknél.
És ez egy csúszós lejtő.
Tojáshéjon kell járni.
Az nehéz. A hírek miatt.
Beszippantanak minket a hírek. A szülőket nem.
Nem nézek híradót. Hogy?
Negyedik helyen állok az életemben.
Mit csinálok?
Nem tudok. Nem megy.
Van egy haverom, a társadalmi igazságosság bajnoka.
Az jó. Vicces.
Csak folyton pikkel rám.
Azt mondja: „Chris!
Arra használod az ismertséged, hogy jobbá tedd a világot?
Minden egyes nap kérdezd meg magadtól,
hogy erre használod-e!
Nézel híreket?”
Mire én: „Nem, te hülye barom!
Nem nézek. Három gyerekem van.
Cocomelont nézek pisztollyal a számban.
Éjjel-nappal.
A naprendszerről énekelnek benne.
Még mélyebbre tolom a pisztolyt.
A családom szeme előtt loccsantom ki az agyamat.
Pinta azt mondja majd: „Ay, Dios mío. Ay!”
Nehéz ez. Tudják, nem tudom...
A szülők élete a gyerekek körül forog.
Film, tévéműsor, gőzöm sincs. Nem tudom, mi megy.
Azt nézem, amit a gyerek akar.
A szülők... Amit a gyerek néz,
azt nézem én is.
És utána? A szülők tudják.
Nézem, amit akarnak, elalszanak,
ágyba dugom őket, lemegyek a földszintre,
és tovább nézem, amit néztek,
mert durván depressziós vagyok, oké?
A lámpa ég, de nincs otthon senki.
Csendes kilépés.
Tudják?
Arra ocsúdok fel, hogy egyedül ülök ott.
Hajnali fél négy van, magamhoz térek,
és kiverem A kis hableányra.
Ez van.
Fogom, és várom, hogy jöjjön Ursula,
mert ő biztos elmúlt 18, és...
Nem? Ugyanolyan a sérónk.
Jó kis polipdekoltázs.
Várom a részemet.
Poor unfortunate souls!
És egy kis sperma. Egy könnycseppnyi.
Csak egy csepp. Nem sugárban.
Tíz éve nem lőttem sugárban,
de nem tudom megnézetni a prosztatámat,
mert focira kell vinni a gyereket.
Maga érti, miről beszélek.
Duzzadt már meg a golyója?
Nehéz... hát, más.
Más világban élünk.
A szavak ékesebben beszélnek a tetteknél.
Össze-vissza hadoválnak, hogy kimagyarázzák, ha rosszat tettek.
Tényleg mindenki.
„Ez biztonságos tér, bármit megúszol.”
Nevetséges.
És senki nem akar kimaradni semmiből.
Feltűnt már?
Mindenki azt mondja, rajta van a spektrumon.
Mindenki. Hogy mi van?
Most komolyan?
Akkor húzz sisakot, és harapj meg!
Jó? Ha elmegyünk valahova,
tetanuszoltást kérek, mert neked elment az eszed.
Rajta vagy a spektrumon, hagyjuk már! Dehogy vagy, haver!
Nem, csak 46 éves vagy,
és még elhiszed, hogy a pankráció nem kamu. Ennyi.
Ön lehet, hogy rajta van a spektrumon.
Ez a vicc... önön kívül mindenki.
Őrület. Ugye? Ilyen a világ.
Edzőként ezt tudja. Nehéz edzeni...
A mai gyerekeket nehéz edzeni.
Ön csak tudja.
Csúszós lejtő ez.
Az embereket beszippantja az algoritmus.
Beszippantja a média.
Nincs gyerekük, üres az életük.
És felhúzzák magukat rajtunk.
Egy láthatatlan, politikai háborút vívnak,
ami nem is létezik.
Azt mondják:
„Folyamatosan dühös vagyok!”
És az ember beleszalad.
Múltkor a kávérendelésemen húzta fel magát valakit.
Nem hihetetlen? Én csak kávét rendeltem.
És kiakadt rajta.
Mert szerinte helytelen szót használtam.
Őrület. Értem én.
Nincs ártalmatlan fehér képem.
Értem én. Január 6. képem van.
Értem én.
Íme, J6K.
Ilyen kölnit árulok.
Trump-termék.
Izzadság csorog a szemembe. Őrület.
De nem számít.
Ha megvakulok is, végigcsinálom.
Válogasson be, edző!
Legalább kihúzná a pólóját?
Köszönöm. Te jószagú úristen!
Ember! Húzza ki! Így ni!
Látni akartam.
Íme, emberek!
Oké. Jól van.
Nem.
Szóval valakit felhúztam a kávérendeléssel.
Hihetetlen, egy ilyen ártalmatlan dologgal.
Bemegyek. Új kávézó.
Ott volt a barista, nagyon woke.
Kék haj, nincs baj.
A neve Annie Antifa.
És pattanásig volt feszülve.
Dühös volt. „Pipa vagyok!”
Szóval bemegyek, megrendelem a kávét,
ahogy mindig szoktam.
Köszönök neki.
Mondom: „Kérek egy kis jegeskávét feketén.”
Mire ő: „Mit?
Jaj! Mit mondott az előbb?”
Én meg: „Kérek egy kis jegeskávét feketén.”
Mire ő: „Úgy érti,
egy kis jegeskávét
tejszín nélkül?”
Én meg: „De hát az nem ugyanaz,
mint a kis jegeskávé feketén?”
„Azok után, amit az afrikai-amerikai közösség az utóbbi három évben átélt,
szerintem ön, elsősorban ön, igazán odafigyelhetne,
hogy rendel kávét.”
Mire én: „Hölgyem... Uram...”
Mondom: „Nézze!
Se időm, se energiám nincs
kitalálni, ön szerint milyen politikailag korrekt módon kéne kávét rendelnem, jó?
Nézem az Encantót, hogy a gyerekeimmel szót értsek.
Szóval...
Szóval... Legyen olyan szíves,
és adja a cafe negro pequeñómat, de azonnal!
Még mielőtt elkezdek Brunóról beszélni.”
Biztos hazament, és elmesélte a macskáinak.
„Verbálisan bántalmaztak a munkahelyemen.
Toxikus maszkulinitás. Öngyilkos leszek.”
Legyél!
Tettek, bébi! Csak ne posztold ki!
Nem kell élő közvetítés.
Az emberek, a jelen levő szülők
tudják, milyen nehéz a gyerekekkel,
főleg a latina nők, ők a régi vágású férfiakat szeretik.
Erről van szó. Ilyen régi vágásúakat.
Az én nőm olyan pasit akar,
aki meg tud építeni ezt-azt.
Én semmit nem tudok építeni. Érzelmi falakat igen.
Az remekül megy.
Építsek falat?
Máris. Nem jutsz be.
Nem, gőzöm sincs az ilyesmiről.
Finom, drága cuccokat hordok.
Nem tehetek róla, ő meg begurul.
Múltkor hazamentem, és gipszkartonozott.
Azt se tudom, mi az a gipszkarton. Ő meg rakta fel.
Megkérdezi: „Jössz segíteni?”
Mondom: „Igen.”
Kimentem a konyhába, csináltam limonádét.
Az ő tangájában. Tudják?
De a gyerekekért bármit, edző.
Értük bármit megteszünk.
Hogy... Szeretem a gyerekeimet.
Komolyan. A lányaimat.
De azért nehéz, mert...
néha le kéne szidni őket, de tök vicces dolgokat mondanak.
Nem tudom, mit...
A nyolcéves és a kétéves lányommal sétálni szoktunk.
Vacsora után, lefekvés előtt
körbesétáljuk a háztömböt, ez a szokásunk.
Múltkor sétáltunk, fogtam a kétévest,
a nyolcéves előttem ment,
és felnéz a holdra.
Azt mondja: „Apu, eltört a hold!”
De cuki!
Mert nem telihold volt.
Hanem... egy másik.
Nem ismerem a holdfázisokat.
Nem vagyok őslakos.
Nem...
Fogyó hold?
Passz, nem tudom.
Azt mondja: „Eltört a hold.” Cuki.
Mire a nyolcévesem: „Ez gyogyós?”
Mondom: „Talán.”
Ezt el kell mondanom a nyolcéves lányomról.
Ez a kislány... lány? Inkább kis nő.
Egy kis pequeña nő. Ott van.
Máris... úgy született,
hogy elraktározza, amit mondok,
és fel se tűnik, hogy tudja.
Elraktározza, és előszedi a cirkusz kedvéért,
csak úgy, puff.
Különösebb ok nélkül. Szórakozásból.
Múltkor egy tökéletes napot töltöttünk együtt.
Csak én és a nyolcéves lányom, csodás apa-lánya nap.
Volt minden.
Elmentünk a parkba, fagyiztunk,
200 dollárt költöttem el a Claire's-ben.
Tudják, az mennyi olcsó arany műanyag?
Úgy nézett ki, mint Mr. T.
Nem volt feketére festve, csak...
Csak az ékszermennyiség.
Szóval...
tökéletes napunk volt.
Egész nap, nyolc óra.
A csodás nyolcórás napból öt másodpercben
egy latina nő a férjével és a gyerekeivel
odajött, hogy gyorsan fotózzam őket le,
kedvesen szólított meg.
Kedves kis jelenet volt.
Öt másodperc. A lányom oda se nézett. Azt hittem, nem figyel. Eszembe se jutott.
Még öt órát bóklásztunk, csodás nap.
Amint hazaértünk, abban a másodpercben,
az asszony ajtót nyit, megkérdezi, milyen napunk volt,
mire ő: „Szuper. Apa fotózkodott egy nővel,
aki olyan szép, ha nem szebb, mint te.”
Aztán elszökdécselt.
Lazán elszökdécselt.
Nem volt más választásom, visszatáncoltam,
és kimondtam, amit soha nem akartam. „Rajta van a spektrumon.
A lányom. Rajta van a spektrumon.
Megharapott.”
Nehéz ez. Komolyan. Fogadják meg!
Ha gyerekük lesz, hallgassanak rám!
Fogadják meg, amit a szavakról mondok! A tetteknél ékesebben beszélnek.
Ez a lényeg. Ez a fő különbség
húsz évvel ezelőtthöz képest.
A lányok meglesznek.
Én hiszek a lányaimban.
Ők jól meglesznek.
Erős akaratúak, viccesek, én is.
A fiúknak viszont nehéz.
Milyen lehet ma kamasz fiúnak lenni?
Amikor én 15 éves voltam...
amiket én akkor mondtam...
nyilvánosan kivégeznének érte.
De nem volt bizonyíték.
Senki nem hallotta, tehát nem is mondtam.
De...
Most viszont, bármit csinálunk,
óvatosnak kell lenni,
milyen tanácsot adunk a gyerekeknek.
Nehéz, főleg a fiúknál.
Mert a lányaim mellett
egy 13 éves mostohafiam is van.
Szeretem őt.
Szinte már családtagként.
Ott alszik az ingatlanomban.
Ott van. Ott alszik.
Tudják? Ott.
Egy fedél alatt élünk, de csak Zoomon beszélgetünk.
Óvatosnak kell lenni.
Múltkor beszélgettünk Zoomon,
próbáltam képbe kerülni.
Érdeklődtem. Kérdeztem:
„Mi újság? Mesélj el mindent!
Mi van a suliban? Van olyan lány, aki tetszik?”
Mire ő: „Igen, van valaki.
Csak néha nem tudom, mit mondjak neki.
Lefagyok.”
Mondom: „Elárulok valamit.
Egyvalamit biztosan tudok. A lányok csípik a magabiztosságot.
Ezt várják tőled. Magabiztosságot.
Megtanítok valamit, amit a sztoikusok mondtak, Marcus Aurelius.”
Mire ő: „Nem, Chris. Nem erről van szó.
Csak nembinárisként határozza meg magát.
Mit kezdjek én ezzel?”
Mondom: „Nézd, nem vagyok az igazi apád!”
Yo no se!
Nem tudom, haver.
Nem tudom, mit mondjak. Szopd le a csajt?
Nem tudom.
Talán ezt?
Ez így megfelel, edző? Mondja?
Edző, kér vizet? Kell a vízpótlás?
Nem? Csípem magát.
Vannak itt indiaiak?
Indiaiak? Senki?
Hát ez szép, Chris!
Milyen sokszínű közönség!
Bírom az indiaiakat. Bár többen lennének!
Mert tudják, mit? Az indiaiak...
Az a kedvenc rasszom.
Ősi, spirituális, imádom őket.
Ha meglátok egy alvó indiait,
azt hiszem, meditál.
Mindig.
Esküszöm az égre! Így igaz.
Múlt héten New Yorkból LA-be repültem, hatórás út.
Egy indiai pasi ült mellettem.
Felszállástól leszállásig végigaludta az utat.
Minden percét.
Amikor felébredt, mondom neki: „Uram, tanítson!
Hogy jutok a nirvánának erre a szintjére?”
Mire ő: „Alkoholista vagyok.”
Van még egy.
Ez az!
Az a nő HPV-s.
Az tuti.
Mint mind. Mi a fekvőrendőr, edző?
Egy szemölcs.
Jól van, hölgyem! Csípem ezt a nőt.
Tuti le fogják tartóztatni.
Van itt kínai?
Szép volt, már megint!
- Ön kínai? - És kubai.
Kínai és kubai. A kommunista mindenit!
Ez szép. Kínai és kubai.
Jézusom! Kimaxolta az ellenséget.
Szent egek!
Szuper. Tök jó.
Elárulok valamit.
A gyereknevelés fontos része.
A zsúrok.
A másik gyerek szüleivel,
és hát néhány gyerek meg a szülei, te jó ég!
Mindenki allergiás.
Az összes öntelt fehér apa ugyanarról beszélget.
A startupjáról meg a kriptóról.
Az anya meg: „Ezt beteszed a műsorodba?”
Mire én: „Remélem, elüt téged a busz.
Ez lesz a műsor,
ahogy gurul a fejed ilyen hanggal: glutén.”
A kínaiak viszont, az anyja népe,
őket csípem.
A lányom osztályában
van egy kínai, a neve David.
Jó, azt nem tudom,
mi a kínai kormányneve,
de itt David álnéven fut, és ezt tiszteletben tartom.
Tisztelem a csijét.
David. Nagyon bírom.
Más barátai is vannak a lányomnak.
De én Daviddel akarok találkozni. Miért?
Mert olyankor tudják, kivel nem találkozom soha?
David szüleivel.
Mert tudják, hol vannak? Dolgoznak.
Dolgoznak a gyárban, termékeket készítenek.
Értik? Nem találkozunk.
Nem otthonról dolgoznak. Nem.
Terepen vannak.
Csak David nagyanyjával találkoztam.
David nagyanyja 192 éves.
Az a nő!
Ahányszor átmegyünk, tajcsizik, sudokuzik.
Agy-test edzés.
Allergiáról soha nem kérdezett. Egyszer élő rákot kapott tőle a lányom.
Ez most háziállat vagy kaja?
Nem tudom, de kösz.
Nagyon tetszik.
Mert a helyzet a következő.
A bolygó haldoklik.
Ebben mind egyetérthetünk.
Egy másik lakható bolygót kell találnunk.
Szerintem az űrhajóra, ami átvisz minket
az új lakható bolygóra,
egy kínai zászló lesz felfestve.
Remélem, hogy a lányom
és a kínai férje, „David” vihet plusz egy főt, és én leszek az.
Túlélni és fejlődni.
Ma latinó vagyok, holnap kínai.
Ez...
Így kell ezt. Máshogy nem megy.
Húsz éve minden jó buli volt.
Az én apámat a tettek érdekelték.
Régi vágású volt.
A tettek beszéltek ékesebben,
és abban a világban könnyebb eligazodni.
Apám a tetteivel mutatott példát,
kit érdekeltek a szavak?
Minden rassz, kultúra, vallás bírta az apámat.
Apát mindenki szereti, mert tiszta.
Tiszta, koleszteringazdag a szíve.
A lehető legtisztább. Mint egy oldal szalonna.
És ő... A tettei, mindenkit szeretett.
Gimiben volt két meleg barátom.
Az apám meghívta őket, más családja talán nem tette volna meg,
mert más időket éltünk.
Apám meg: „Jöjjenek csak!” A tett szép.
De apámnak egyedi a humora.
Nem vigyáz a szavakkal, mit van mit tenni.
Átjöttek a barátaim.
Amint beléptek,
apám ott állt két padlizsánnal.
Azt mondja: „Srácok, nem akartok ráülni?
Üljetek csak rá! Csak vicc!”
Na mindegy, leülnek, körbeforognak.
Az ember nevet.
Tojtak rá, akkor is csípték apámat.
És ez olyan szép!
Mindig azt mondom a gyerekeknek: „A saját viselkedésed van a te kezedben.
A következménye nem,
mert a társadalom nagyon könnyen ítélkezik.
Nem tudom, hogy reagálnak rád,
de az a fő, hogy a magad részét kézben tartsd.”
Nekem ez a lényeg. Hogy a saját része rendben van-e.
Apámnál igen. Az apám igazán igyekszik.
De három általánosa van.
Nem minden jön össze, de igyekszik,
és nekem ez a lényeg.
Esküszöm, múltkor felhívott,
hogy: „Chrissy, ide figyelj!
Ugye tudod, hogy a lányod Puerto Ricó-i?”
Mondom: „Tudom.
Nyolcéves, tetkó van a cicijén.”
Vicceltem, csak vicceltem. A latinók jót nevetnek.
Mindig a fehérek problémáznak.
„Ez helytelen!”
Viccelek. Csak viccelek.
Születése óta van egy anyajegye itt.
„Boricua.”
Így született.
Nem.
Mondom: „Igen, tudom, hogy Puerto Ricó-i.
És te tudod? Az unokád.”
Mire ő: „Na jó, figyelj!
Utánanéztem,
és náluk a 16. születésnapon nincs nagy felhajtás.
Hülyének fogsz tűnni, ha nagy bulit csapsz,
mert náluk ez nem szokás.”
Mondom: „Először is nyolcéves.
Úgyhogy eszembe se jutott, semmilyen szinten
a 16. születésnapja.
Másodszor: itt született és nőtt fel.
Nyilván nagy felhajtás a 16. szülinap.”
Mire ő: „Nem, nem. Ebben tévedsz.
A fehér buborékodban élsz a fehér privilégiumoddal,
és ezt nem tűröm tovább.
Beszéltem a barátaimmal a bodegánál,
és azt mondták, a latinó kultúrában
a 16. születésnap nem nagy dolog.
A 15. születésnap az.
Úgy nevezik: quesadilla.
Szóval...
Szóval tarts neki quesadillát,
én állom a költségét.”
Mire én: „Várjunk! Állj!
A quinceañerára gondoltál?”
Ő meg: „Azt mondtam. Quinceandilla.”
Mondom: „Nem, te kevered a quesadillát és a quinceañerát.”
Mire ő: „Jaj, bocs!
Nem tudtam, hogy spanyolul beszélsz a pasiddal.
Hozd a padlizsánt! Ráülhettek Julióval.”
Apámat így szoktam leírni.
A szándéka mindig jó, a kivitelezése rossz.
Elismerem, a kivitelezés rossz,
a szándék viszont jó. Megint csak a tettek.
Engem ez érdekelt, ezt láttam.
Csak azt láttam, hogy kedvelik apámat, mert viccelődik.
Ha feszült volt a helyzet, apa elsütött egy viccet.
Csodás. Mint amikor lediplomáztam.
Inkluzív ünnepély volt.
Meghívták az összes nagyobb vallás képviselőit,
ott voltak, képviseltették magukat.
A katolikus pappal kezdtek.
Kijött, szépen prédikált, kiverte egy ministránsfiúnak.
Tudják, én voltam a ministránsfiú...
Aztán... jött egy zsidó rabbi.
Szép beszédet mondott, visszamászott az alagútba.
Alagutat épített a... És előbukkant.
El Chapónak zsidókkal kéne ásatnia az alagutakat.
Ezért nem kapják el a rabbikat.
Salom, salom! Van itt zsidó?
A végére pedig jött egy muszlim imám.
Nagyon jól nyomta.
De az egészet arabul.
Nem tudtam, mit mond.
De sok muszlim barátom volt. A habibik.
Igen.
Becsszó, az egyik haveromat négy éven át
Justin Habiebernek hívtuk.
Ez a srác...
Habiebék, remek.
Ő fordította nekem.
Szép volt, csak arabul volt.
Tudják?
...Macaulay Culkin.
Home Alone, Macaulay...
Nőtt a feszültség. Tudják?
Tapintható volt. A nagyképű fehérek
eljátsszák, hogy sokszínűek.
Amint meghallották az arabot: „Hol az FBI?”
Az apám utálja a feszültséget.
Minden rendezvényemre eljött, de hátul állt.
A szüleim elváltak, ő hátul állt.
Elvolt ott egyedül.
Jön az „Allah!”
Egyre magasabban és magasabban,
a feszültség a tetőfokára hágott.
Az utolsó Allahnál apa bekiabálta
hátulról, hogy: „Hakuna Matata”!
Az oroszlánkirályból.
Először is a teremben mindenki
hátrafordult, hogy ki az, rajtam kívül.
Én pontosan tudtam.
Tudtam, hogy apám nevet hisztérikusan,
a levegővel pacsizva...
miközben anyám rendőrt hív.
Megvárta, hogy elüljön a feszültség, és bekiabálta:
„Annyi mint semmi vész.”
Mindenkinek tetszett.
A muszlim haverjaim dőltek a röhögéstől.
Justin Habieber azt mondta: „Nagyon jó fej az apád.
Kösz szépen.
Mondjuk, nyilván le kell fejeznünk.
De, tudod.
Nem miattunk. A Korán miatt.”
Mondom: „Chrissy Korán vagyok. Én ne tudnám?”
Már megint.
Ott van.
Tudja egyáltalán, hol van?
Csípem önt, hölgyem! Hogy hívják?
Stephanie vagy ilyesmi?
- Brittany. - Brittany?
Brittany, gondnokság alá kéne önt helyezni.
Ön...
Brittany, az egyetlen név, ami rosszabb a Stephanie-nál,
és így hívják.
Brittany!
Jézusom, Brittany!
Ön a férje?
Hű, ez gáz!
A pasija?
„Vele csalom meg a férjemet.
A neve Kevin. Tűzoltó.”
Kevinnek hívják? Mi a neve?
Mitch.
- Mitch? - Igen.
Jól van. Hülye név.
Elmeséljem,
amikor apám elhitette, hogy speciális nevelési igényű vagyok
egy jobb meccsjegyért?
Elmesélem. Edzőnek való sztori.
Tehát...
A helyzet a következő.
Mondtam, apám... mit mondtam?
Jó szándék, rossz kivitelezés.
Ismétlem, ha a szándék jó, támogatom.
Szuper gyerekkorom volt. Rossz gyerek voltam.
Tévedés ne essék! Rossz gyerek voltam.
ADHD-m volt, de igazi.
Nem mint most, amikor már mindenkinek van.
Igazi volt. Ritalint szedtem.
Nem ilyen mikrodózisos... Nem olyan, mint az öné.
Igazi, receptre kapható...
Nem ilyen: „Én fehérborba keverem.”
Igazi Rittyt szedtem.
Meg kellett fékezni. Fékezhetetlen voltam.
Anyám okos asszony.
Tudta, hogy két dolgot szeretek:
a meccseket és apámmal lógni.
Kidolgozott egy rendszert.
Mert rossz voltam. Néha kidobtam a légkondit az ablakon.
Megharaptam a kutyát. Lepisiltem a szobanövényeit.
Kis vadóc voltam, igazi idióta.
Anya kidolgozott egy rendszert.
Ha elég pipát szereztem egy hónapban,
elengedett meccsre az apámmal.
Nem kellett 100 százalék.
Egy légkondit még kidobhattam az ablakon.
Egy kóbor macskát megharaphattam.
De ha volt elég pipa, elengedett.
Egy nap elég jó voltam,
elengedett baseballmeccsre.
Azt mondta: „Elmehetsz a meccsre,
de csak a harmadik játékrészig.
Haza kell érned este kilencig,
vita nincs. Holnap suli.
Kilencre érj haza!
A harmadik játékrészig maradsz.” Mondtam, persze.
„Csak szólj apának, mert én nem figyelek!
Túl elfoglalt az agyam.
Amint átmész a szomszéd szobába,
lekakálom a mosott ruhát.
Csak, hogy tudd.
Frissen mosott, és én rossz vagyok.”
Szóval apa csönget. Hátrafele jövök le a lépcsőn, mint Az ördögűzőben.
Menetkész vagyok.
Anya ajtót nyit, ott áll.
Mondja: „Tony, figyelj!
Kiviheted a meccsre, de a harmadik játékrész után gyertek el.
Kilencre érjen haza. Holnap suli.
Nagyon fontos, hogy hazaérjen.
Még valami: Ne adj neki üdítőt, se cukrot!
Amikor adsz neki, nem bírok vele.
Így is nehezen kezelhető.
Ha üdítőt iszik, fékezhetetlen.”
Apa meg: „Persze, nincs üdítő.
Semmi üdítő.”
És rám kacsint anya szeme láttára.
Így...
Figyu, szerintem lát téged.
Azt mondja: „Vettem. Nincs üdítő.”
Mire anya: „Este 9.”
Apa: „Vettem.”
Elindulunk. Elérünk a sarokra.
Befordulunk, anya már nem lát.
Apámnál volt egy sporttáska.
Ledobta a földre.
Azt mondja: „Nyisd ki!”
Kinyitom. Öt Mountain Dew.
Biza.
Az üdítők kristálymet-crack kokainja.
Öt félliteres palack.
Azt mondja: „Boldog szülinapot!”
Mire én: „Az öt hónap múlva lesz.”
Ő meg. „Jó, tudom.”
Tudtam, hogy nem tudja.
Benyakaltam mindet.
Öt félliteres Mountain Dew, csurig tele.
Mire odaértünk a stadionba,
szét voltam esve.
Póló nélkül. Levettem a vonaton.
Csöpögött rólam az izzadság. Kidülledt a szemem.
Tiszta Hunter Biden, csak...
HB-nek éreztem magam.
Kész voltam. Annyi.
Tehát...
Felmentünk a helyünkre. Legeslegfelülre.
Passz, a lényeg, hogy apával legyek ott.
Ott voltak apa spanjai.
Bobby Pets is.
Nagyon régi vágású brooklyni srác,
állatokat csempészett be.
Volt pingvinje, koalája.
Esküszöm, a csomagtartójából szedte elő őket.
Erre a meccsre egy élő görényt csempészett be.
Ott volt a meccsen.
Betanította, hogy megharapja az ellenfél drukkereit,
a bokájukat, és azt mondta:
„Á, a New York-i patkányok, ez van.
Menjenek vissza oda, ahonnan jöttek!”
Ott volt egy másik barátja, Charlene.
Volt vagy 65 éves,
soha nem hordott melltartót, ilyen lógó mellet még...
Ez volt az első mell, amit láttam.
Komolyan, annyira lógott,
hogy azt hittem, a lányoknak a térdén van a mellbimbója.
Nem láttam még mást.
Nagyobb koromban csókolóztam egy lánnyal.
Ő: „Szopogatod a mellbimbómat?” Én meg: „Gatyát le!
Muti a térdbimbódat!”
És... láncdohányos volt.
„Christopher, megfoghatod a mellemet. Úgysem érzem.”
Mint Brittany 30 év múlva.
És...
Erről van szó.
„Igen.”
Szóval...
Jól szórakoztunk.
Ülök ott, jól érzem magam, Mountain Dew-t iszogatva, hotdogozva,
mert anya azt se engedte.
Nitrátok? Kizárt.
Apánál nem volt korlát.
Toltam be őket, mint a pelikán.
Nyelés nélkül.
Csak... zabáltam.
Elememben voltam.
Eljött a harmadik játékrész.
És anyu kicsi fia vagyok.
Szót fogadok neki. Tudtam, hogy itt az idő.
Felálltam, felvettem a pólómat,
kivettem a hotdogot a számból,
lassan lecsúsztattam a kezem Charlene cicijéről.
Felállok, apám meg kérdezi: „Mit csinálsz?”
„Ez a harmadik játékrész.
Anya vár otthon.”
Mire ő: „Nem ő parancsol. Hanem én.”
Én meg: „Pedig a bíró szerint ő.
Ott voltam a tárgyaláson, amikor azt mondta a bíró,
hogy elítélt bűnöző vagy, és anya hozza a szabályokat.”
Apa meg: „Ülj le! Nem megyünk sehova.”
A helyzet a következő.
Biztos ért a baseballhoz, edző. És akkor tudja.
Aki nem ért hozzá, a no-hitter
nagyon ritka a sportban.
Szinte soha nincs ilyen.
Még ritkább, hogy az ember ott van közben, és élőben nézi.
1996 májusa volt. Yankee stadion.
New York Yankees kontra Seattle Mariners.
Doc Gooden, Dwight Gooden történelmi no-hittere.
Ha nem ismerik, keressenek rá, ott vagyok a nézők közt.
Történelmi este lett belőle.
De akkor még nem volt az.
A kilenc játékrészes meccs harmadánál tartottunk,
de apa tudta.
Azt mondta: „Chrissy, érzek valamit.
Nagy dolog van készülőben.”
Mondom: „Én is érzek valamit.
A szerveim leállnak az üdítőtől.
Túltoltuk a Dew-t.”
Anya azt mondta, kilenc óra.
És már 8:30 volt,
azonnal indulnunk kellett, hogy hazaérjünk.
Apa meg: „Amint a másik csapat ütést szerez, indulunk.
Hazamegyek veled, megmagyarázom.
Nyugi! Érezd jól magad!”
Mondom: „Jó.” Tök mindegy.
12 éves vagyok.
Telnek a játékrészek.
Nincs ütés, üdítő, hotdog, jó buli.
A hetedik játékrészre elszabadult a pokol a stadionban.
Mindenki tudta, hogy közel a történelmi esemény.
Belefúrtam a fejem Charlene mellébe.
Átdobtam a vállam felett,
mint egy katona.
Hihetetlen volt.
Plusz éjjel 10:30 is volt.
Másfél óra késésben voltunk.
De hát kit érdekel?
Mindegy. A lovak közé dobtuk a gyeplőt.
Mobiltelefon nem volt. 1996-ban járunk.
Apa jött, hogy: „Jobb helyet szerzünk.
Ne ezekkel az idiótákkal nézd a meccset!
Keressünk jobb helyet!”
Mondom: „Jó, ahogy gondolod.
Mondd, mit csináljak, követlek.”
Ő meg: „Csináld, amit mondok!” „Jó.”
Gondoltam, elmondja, mi a terv,
miközben megyünk le, de nem.
Nem mondta el.
Vagy talán igen, de túl sok üdítőt ittam.
Kiütöttem magam.
Kb. Narcan kellett volna.
Leértünk a hazai bázis mögé.
Apa meglátott két üres helyet.
Jó drága helyek, 500 dollárosak.
Nyilván biztonsági őr vigyáz a jó helyekre.
Apa odamegy hozzá, hogy:
„Hé, odaülhetnénk a fiammal?
Nagy nap ez.”
Mire ő: „Jegy nélkül nem.”
Apa meg: „Hadd üljünk már oda!”
Az őr: „Vagy megmutatja a jegyét, vagy visszamegy a helyére,
vagy kikísérem a stadionból.
Nem ül le oda.”
Apa rám néz. „Mehet?”
Mondom: „Jó.
Elfelejtetted elmondani, mit csináljak, de jó.”
Apa: „Nem enged be minket?” Az őr: „Nem, kizárt.”
Apa: „Jól van. Nagy kár,
mert a fiam speciális nevelési igényű.”
Ezt akkor hallottam először.
Gyerek voltam, és elgondolkodtam.
„Tényleg? Mi van?
Ugye nem? Csak megjátssza.”
Azt mondja, speciális nevelési igény.
Mire az őr, aki eddig határozott nemet mondott,
most először rám néz, és azt mondja:
„Igen, uram, sajnálom.
Miért nem szólt? Elnézését kérem.
Oda ülnek, ahova akarnak. Jó szórakozást, kisfiam.”
Úton vagyunk az ülések felé,
és azon gondolkodom: „Retardált vagyok?”
Sokként ért. Eltátottam a szám.
Apa mondta: „Jó a nyálcsorgatás.
Így elhiteted velük, Chrissy.”
Megyünk, megyünk, végre odaérünk.
Nyolcadik játékrész, este 11 óra.
Csupa híresség. New Yorkról van szó.
A szemem sarkából
látom a WWF dicsőségcsarnokából Mr. Perfect pankrátort.
Tudtam, hogy ő az. Kagylószőke haj.
Szteroidmitesszerek. Ki tudtam volna nyomni.
Olyan közel volt.
Apám nem ért a pankrációhoz.
Mondom: „Apa, ez Mr. Perfect.”
Mire ő: „Az ki, anyád új pasija?”
Mondom: „Hagyj már!
Kaphatok tőle autogramot?”
Mire apa: „Hát persze.
Hé, Perfect!
A fiam nagy rajongója. Adna autogramot?”
Mire Mr. Perfect: „Nem, meccset nézek.”
Jogos. Gondoltam, ennyi.
Apám kisvártatva megszólalt:
„Nagy kár,
mert a fiam speciális nevelési igényű.”
Mr. Perfect megfordul, rám néz, és megszólal:
„Csak most látom. Igazán sajnálom, uram.
Miért nem mondta? Elnézését kérem!
Bármit aláírok önnek.”
Még mindig megvan.
Azt írta: „Mr. Perfect, minden rendben lesz.”
Megvan a jegy. Eladom. Eladom önnek.
Jön a kilencedik játékrész, no-hitter.
Őrület. Éjjel 11:45 van.
Iszonyúan elkéstünk.
De a stadion felbolydul.
Elképesztő, hogy ott lehettünk aznap.
Gondoltam, ez jó buli volt.
Apa elvisz a taxiállomásra,
hazarohanunk, megbeszéli anyával.
Nem.
Átvisz a stadion melletti kocsmába.
Az egész stadion oda csődült be.
Bemegyünk, ott vannak a barátai.
Felmászhattam a pultra.
A csapból ittam a Mountain Dew-t.
Szétcsaptam magam.
Charlene feldugta a seggébe a görényt.
Az egészet.
És...
Szóval...
Jöhet?
Sétálunk anya háza felé,
hajnali 4:30-kor egy sulinapon.
Hajnali 4:30-kor!
Apám kérdezi: „Jól szórakoztál?”
Mondom: „Apa, komolyan mondom.
Ez volt életem legjobb estéje.
Charlene feldugta magának a görényt.
Elképesztő. Felpörögtem.”
Mire ő: „Chrissy, én is. Abszolút.
De figyelj!
Először is, mit mondtam,
mi a legfőbb szabály az életben?
Mi a legfontosabb?”
Mondom: „Senkit ne köpj be!”
Mire ő: „Pontosan. Jó fiú.
Senkit ne köpj be.
Mert anyád megkérdezi majd, hogy eljöttünk-e időben.
Te azt feleled, hogy: ’Igen, eljöttünk.
Késett a vonat. Mi vagyok én, seggfej?’
Hinni fog neked. Nekem is mindig hisz.”
Mondom: „Nem, soha nem hisz neked,
és általában nem káromkodhatok anya előtt.”
Mire ő: „Csináld csak!”
„Jó, ahogy akarod, apa.”
Apa felkísér a ház lépcsőjén,
becsönget, és elfut.
Csak úgy elfut!
Otthagyott egy 12 éves retardáltat a hidegben egyedül.
Én meg...
Anya ajtót nyit.
Azt mondja: „Apád hol van?”
Mire én: „Nem láttam.”
Ő meg: „Hol voltál?”
Mondom: „Időben elindultunk.
Késett a vonat. Mi vagyok én, seggfej?”
Apám meg megszólalt: „Jó fiú!”
Köszönöm szépen mindenkinek!
Kedves önöktől!
Durva volt. Remek közönség.
Jézus szereti önöket, ne feledjék!
Jézus szereti önöket. Köszönöm szépen.
Nagy tapsot James Matternnek, és maguknak.
Köszönöm. Jó utat!
Brittany, örülök, hogy megismertem.
Viszlát, köszönöm!
Ez jó lesz plusz képanyagnak.
Nézzétek! Ez a műsor.
- Jó volt? - A szőnyegen maradtam.
- Így van. - Nem léptem le róla.
Végig ez lesz a téma?
- Barom. - Igen. Ez.
Tudod, mi van, káosz.
- Káosz. - Szuper.
Van videó arról, ahogy Sal elesik.
- Igen? - Ha a Hulunak nem kell,
- jó lesz nekem otthonra. - Sal.
Chris Distefano no-hittere!
Berkowitz szerint lehetne Good Bunny.
- Nagyon jó. - Nem rossz.
A No-hitter nem rossz cím.
Ilyen formátumú címe még nem volt semminek.
Chris Distefano no-hittere.
Különleges nevelési igény?
Chris Distefano no-hittere a Hulun.
- Legyen Mr. Perfect! - Igen?
És A szó ékesebb a tettnél?
Az is jó, csak túl hosszú.
A Good Bunny érdekes,
de kell hozzá, hogy Bad Bunny egy rapper.
- Túl sok. - És lelövi a poént.
Igen. Legyen
„Elsiettem a házam eladását.
Kérem vissza a Staten Island-i házamat.
Túl magas a jelzálog kamata, elcsesztem.”
Helló, szia!