Ni känner igen honom från Chrissy Chaos.
Ni kanske känner igen honom från Hey Babe!
Han är Chris Distefano!
Ja!
Hallå!
Tarrytown, Westchester!
Ja, baby!
Fastighetsskatt!
Jag älskar er Music Hall. Den är hemsökt.
Sätt er, sir. Sätt er.
Ja, sätt dig, kompis.
Jag gillar det, vi släpper in migranterna.
Jag skojar bara.
Inte i Westchester, din jävel!
Eller hur? Jag skojar bara.
I kväll ska jag prata om det jag pratade om
i förra showen.
Det är över för vita.
Men låt oss vara ärliga, vi har haft det bra.
Det har vi verkligen.
Vi vita har haft det bra, men det är över. Okej?
Men i 2 000 år dominerade vi. Kan vi åtminstone erkänna det?
Folk som gav sig på oss fick se på annat.
Men missta er inte, det är över för oss.
Jag kliver på ditt dumma vita huvud. Över.
Men jag visste att det inte var okej
att fortsätta vara vit. Inte vit. Det är inte okej.
Jag vet att jag inte kan... Jag är bara vit.
Jag kan inte förändras, även om jag skulle vilja.
Jag vill inte byta kön. Jag vill byta ras.
Det enda sättet att göra det på är att få icke-vita barn.
Och nu har jag tre puertoricanska barn. Tre puertoricanska barn.
Ja. Var har vi alla latinos?
Herregud. Vakter, de är många!
-Puerto Rico! -Herregud, sir.
Du skrämmer de vita och... du låter som min familj.
Jag har tre vackra puertoricanska barn, för jag visste... Så här är det.
Media sa för nio år sen:
"Den latinamerikanska minoriteten kommer att bli majoriteten."
Jag sa: "Bättre förekomma än förekommas."
Så jag gick ut och hittade en vacker latinamerikansk kvinna.
Vi hade oskyddat sex på första dejten. Sån är jag.
Chrissy Drip-Drop. Ni vet.
Vi hade sex och hon sa: "Papi." Jag sa: "Okej."
Jag sköt och det blev en fullträff.
Och nu har vi tre vackra, puertoricanska barn.
De heter Niña, Pinta och Santa Maria.
Och de är små upptäcktsresande.
Det är så vackert.
Det är kul att vara den enda vita killen i familjen.
Jag älskar latinokulturen. Den är väldigt familjeorienterad.
Det är alltid fullt hus.
Jag kommer att komma hem i kväll till tio främlingar.
Varje dag åker jag till flygplatsen
och hämtar folk från San Juan. Fram och tillbaka.
"Pito är här." Jag älskar det. Såg ni min julbild?
Det var jag och 90 puertoricaner.
Jag ser ut som om jag ska offras.
Jag trodde att de skulle hälla adobo på mig.
Chrissy Kotlett!
Men det är fantastiskt att ha barn. Vilka här har barn?
Exakt. Exakt.
Ser ni? I såna här städer känner jag mig mer normal.
Folk har barn.
Sanningen är att jag inte har nåt gemensamt längre
med folk som inte har barn.
Och jag stöttar dig. Din kropp, ditt val. Gör som du vill.
I New York kan man abortera sitt barn tills det fyller 18.
Gör som du vill. Jag älskar det.
Gör som du vill.
Men jag måste vara ärlig.
Om man inte har barn har man inga problem.
Jag vet inte vad du klagar på i ditt liv om du inte har barn.
Gör vad du vill när du vill.
Det är bara du som hindrar dig. Jag kan inte göra vad jag vill.
Varje steg jag tar har jag tre små empanadas runt benen
som säger: "Papi. Leche."
Hon går. "Han ska inte göra narr av mjölk!"
Det är svårt.
För det första pratar min äldsta dotter inte engelska.
Det här är ett problem. Hon vägrar.
Hon förkastar sin vita sida
och hedrar bara abuelita och den latinamerikanska sidan.
För ni vet vad de säger i läroplanen:
"Vita människor suger. Christofer Columbus gav dig aids.
Vita människor är djävulen!"
Jag älskar min dotter.
Jag frågar: "Hur var din dag?" Hon säger: "Fan ta dig, pappa!
Jag fick precis veta vad du och ditt folk gjorde!"
Jag säger: "Nej, älska mig. Du vet Bad Bunny? Jag är Good Bunny."
Conejo bueno.
När folk utan barn klagar handlar det om algoritmer.
Media får dig att tro att du är sjuk
och har psykiska problem. Det är fel.
Jag pratade med en tjej.
Hon sa: "Jag är förlamad. Jag vet inte vad jag ska göra.
Ska jag göra slut med min pojkvän?"
Jag sa: "Jag vet inte. Har ni barn?"
"Nej." Döda honom!
Det skulle jag göra om jag var du. Jag skulle döda min pojkvän.
Vem bryr sig? Polisen? De bryr sig inte.
Du hittar på. Du har inga...
En sak till. Snälla, om du inte har barn, belasta inte föräldrar med dina problem.
Jag kan inte ta hand om dig också.
Min familj pratar inte ens engelska. Det är ett säkerhetsproblem.
Jag kan inte... Jag kan inte...
Jag har en vän som lämnar långa röstmeddelanden:
"Får jag prata om min mentala hälsa?
Jag är ensam och folk respekterar mig inte.
Jag var komiker, nu säljer jag smörgåsar. Jag har svårt att hitta min plats."
Jag bara: "Mina barn stoppar ner sina fötter i mixern.
Lista ut det!"
Ni vet vad jag pratar om. Folk med barn... Jag kan inte lämna mattan.
De sa att om jag... Jag kan gå hit. Jag kan inte lämna mattan.
De sa: "Våga bara!" Men jag kan stå här.
Varför har du tränartröjan på dig?
Vad är SJB Football?
Det är där jag var tränare.
Ja, men varför har du den instoppad i byxorna
på en söndagskväll?
Du är inte på planen! Hon säger: "Jag tänker inte knulla dig i kväll.
Om inte... Ta fram visselpipan."
Okej, kul för dig.
Världen är tuff just nu.
Media lurar folk. De får alla att tro att de är sjuka.
Vi lever utifrån att ord säger mer än handlingar.
Inte tvärtom. Nu är det ord som säger mer än handlingar.
Och det är en farlig värld.
Man tassar på tå. Det är svårt, men så är det.
Folk sugs in i nyheterna. Inte jag. Jag tittar inte på nyheterna.
Jag kommer på fjärde plats i mitt eget liv.
Varför skulle jag? Jag klarar inte av det.
En vän kämpar för social rättvisa.
Det är bra. Det är kul.
Han är alltid arg på mig. Han säger: "Chris!
Använder du din plattform för att göra skillnad?
Du måste fråga dig själv varje dag:
'Använder du din plattform för att göra skillnad?'
Tittar du på nyheterna?"
Jag sa: "Nej, din dumma jävel."
Jag tittar inte på nyheterna. Jag har tre barn.
Jag tittar på Cocomelon med en pistol i munnen.
Hela dagen, varje dag. De sjunger sånger om solsystemet.
Jag trycker pistolen längre och längre bak.
Jag kommer att skjuta skallen av mig inför min familj.
Och Pinta kommer att säga: "Ay, dios mío. Ay!"
Det är svårt. Jag vet inte, jag har ingen...
Föräldrar, våra liv handlar om barnen, jag vet inte...
Filmer och tv-serier vet jag ingenting om.
Jag tittar på vad barnen vill titta på.
Vad barnen än vill göra och titta på, det tittar jag på.
Vad händer? Föräldrar vet. Vi tittar, de somnar,
jag lägger dem, jag kommer ner igen
och fortsätter titta på vad de än tittar på,
för jag är oerhört deprimerad.
Lamporna är tända, men ingen är hemma.
Jag har i all tysthet stängt av.
Innan jag vet ordet av sitter jag där ensam.
Klockan är 03.30 på morgonen, jag vaknar till
och börjar runka till Den lilla sjöjungfrun.
Det är vad det är.
Jag håller den och väntar på att Ursula ska komma,
för jag vet att hon är över 18. Eller hur? Vi har samma frisyr.
Få se lite bläckfiskdekolletage.
Jag väntar på min del.
Ni förkrympta små liv
Sen lite sperma. Bara som en tårdroppe.
Bara en droppe. De har inte blivit mer på tio år.
Jag har en svullen prostata som förblir obehandlad, för ungarna har fotboll.
Du vet vad jag menar. Har du haft svullen balle?
Det är annorlunda. Vi lever i en annan värld.
Ord säger mer än handlingar.
Nu säger folk vad de vill för att ursäkta dåligt beteende.
"Det är en trygg plats. Tala ut." Det är löjligt.
Alla vill vara en del av allt nu också. Har ni märkt det?
Alla säger att de är på spektrumet nu.
Alla är på spektrumet. Va? Är du på spektrumet?
Då ska du ha hjälm och bita mig.
Okej? Varje gång vi umgås ska jag behöva ta en stelkrampsspruta.
Är du på spektrumet? Nej, det är du inte.
Du är bara 46 år gammal
och tror fortfarande wrestling är på riktigt. Det är allt.
Du kanske är på spektrumet, sir.
Det här skämtet... Alla utom du.
Det är galet, men så här ser världen ut.
Du vet som tränare att det är svårt att coacha barn.
Ni vet, man måste... Man är ute på hal is.
Folk sugs in i algoritmen.
De sugs in i media. De har inga barn, de har inget på gång.
Folk blir förbannade.
De utkämpar ett osynligt politiskt krig som inte ens existerar.
Folk säger: "Jag är arg hela tiden!"
Jag triggade nån häromdagen med en kaffebeställning.
Tänk er! Jag beställde bara kaffe. Den här personen flippade ur.
För jag använde vad de ansåg var fel ord.
Jag fattar. Jag har ingen säker vit look.
Jag har 6:e januari-looken. Jag fattar.
Det här är J6L.
Det är en parfym jag säljer. "By Trump". Och...
Jag har svett i ögonen. Det är galet! Men jag bryr mig inte.
Jag fortsätter tills jag blir blind. Låt mig spela, coach!
Kan du åtminstone ta fram tröjan?
Tack. Herrejävlar.
Den här killen... Ja, ta fram den! Där är den.
Jag ville se hans... Där är den.
Okej. Okej.
Nej.
Jag triggade nån med en kaffebeställning.
Kan ni tänka er nåt så oskyldigt?
Jag gick in på ett nytt kafé. Baristan var där, väldigt woke.
Blått hår!
Hon hette Annie Antifa.
Och hon var på hugget.
"Så arg! Jag är så arg!"
Så jag gick in och beställde mitt kaffe på samma sätt som jag alltid gör.
Jag sa: "Hej, kan jag få en liten, svart iskaffe?"
Hon sa: "Va?"
"Herre... Vad sa du precis till mig?"
Jag sa: "Kan jag få en liten, svart iskaffe?"
Hon sa: "Menar du en liten iskaffe utan grädde?"
Jag sa: "Är inte det samma som...
...en liten, svart iskaffe?"
Hon sa: "Efter allt afroamerikanerna har genomlevt de här åren,
tycker jag att du, särskilt du, kan göra ett bättre jobb
med att beställa ditt kaffe!"
Och jag sa: "Damen... Sir..."
Jag sa: "Lyssna på mig."
Jag sa: "Jag har inte tid eller energi nog
för att försöka lista ut PK-sättet att beställa kaffe, okej?
Jag tittar på Encanto för att kunna prata med mina barn. Så...
Så gör mig en tjänst, snälla,
och ge mig mitt café negro pequeño nu.
Ge mig det, innan jag pratar om Bruno.
Hon gick nog hem och pratade med sina katter.
"Jag blev verbalt attackerad på jobbet i dag!
Giftig maskulinitet! Jag ska ta livet av mig!"
Gör det.
Handla, men twittra inte om det. Jag behöver inte se det.
Lyssna, föräldrarna här i rummet vet att det är svårt med barn.
Latinas där ute, ni gillar gammaldags killar, eller hur?
Ni gillar det gammalmodiga.
Min tjej vill ha en kille som kan bygga saker.
Sånt kan inte jag. Jag kan bygga känslomurar.
Jag är bra på det. Vill du ha en mur? Det fixar jag. Du kommer inte in.
Jag har ingen aning om hur man bygger. Jag bär Lululemon.
Jag kan inte och hon blir arg. Häromdagen satte hon upp gipsskivor.
Jag vet inte ens vad gipsskivor är. Hon satte upp dem.
Hon sa: "Tänker du hjälpa mig?" Jag sa: "Ja."
Jag gick till köket och gjorde lemonad.
Iklädd en av hennes stringtrosor.
Men man gör det för barnen. Det är därför vi gör det.
Jag älskar mina barn. Det gör jag verkligen. Mina döttrar.
Men det är svårt för
man vill tillrättavisa dem, men ibland säger de roliga saker.
Jag vet inte...
Jag har en åttaårig dotter och en tvåårig dotter
och innan läggdags tar vi en promenad runt kvarteret. Det är vår grej.
Häromkvällen bar jag tvååringen. Åttaåringen gick framför.
Hon tittar upp på månen och hon säger: "Månen är trasig."
Gulligt. För det var inte fullmåne.
Det var en annan.
Jag kan inte månens faser.
Jag är ingen jävla ursprungsamerikan.
Jag kan inte... En avtagande gibbous?
Jag vet inte.
Hon sa: "Månen är trasig." Gulligt.
Då säger min åttaåring: "Är hon trög?"
Jag sa: "Kanske."
Jag ska berätta en sak om min åttaåriga dotter.
Den här lilla flickan är som en liten kvinna.
Hon är som en liten pequeña kvinna.
Hon föddes med den där förmågan
att arkivera nåt du sa utan att ens visa att hon har hört.
Hon arkivera det för att kunna skapa drama
utan anledning, bara pang. Hon vill bara skapa drama.
Häromdagen hade vi den bästa dagen nånsin.
Hon och jag hade en vacker pappa-dotter-dag.
Vi gjorde allt. Vi gick till parken och åt glass.
Jag spenderade 200 dollar på Claire's. Vet ni hur mycket billig guldplast det blir?
Min unge såg ut som Mr. T.
Inte i blackface, bara...
Bara så ni vet, bara smyckena.
Det var den bästa dagen, okej? Vi är ute i åtta timmar.
Fem sekunder av dessa vackra åtta timmar
kom en latinamerikansk kvinna med familj
fram till mig och ville ta en snabb bild.
Hon sa nåt snällt. En trevlig interaktion.
Jag trodde inte ens att min dotter registrerade det.
Det var inga konstigheter.
Vi var ut i fem timmar till, en underbar dag.
Så fort vi kom hem, så fort vi gick in i huset
frågade min tjej: "Hur var din dag?"
Hon sa: "Toppen.
Pappa tog en bild med en kvinna som nog var sötare än du."
Och sen...skuttade hon bara iväg.
Hon skuttade bara iväg.
Och jag fick äta upp mina egna ord och säga: "Hon är på spektrumet."
"Det här är min dotter. Hon är på spektrumet.
Hon bet mig!"
Om du tar med dig nåt i kväll, om du vill ha barn, så lyssna på mig.
Lyssna på vad jag säger, det är svårt med orden.
Ord säger mer än handlingar. Det är den grundläggande skillnaden
mellan nu och för 20 år sen.
Och det är okej för tjejer. Jag tror på mina döttrar.
De klarar sig.
De är viljestarka och roliga. Men för pojkar är det tufft.
Tänk er att vara en tonårspojke i dag.
När jag var 15... Det jag brukade säga skulle jag i dag avrättas offentligt för.
Men då fanns det inga bevis. Ingen hörde mig säga det.
Men nu måste man vara försiktig med råden man ger sina barn.
Jag tror det är svårare med pojkar. Jag har mina döttrar,
men jag har också en 13-årig styvson och jag älskar honom.
Han är nästan som min familj.
Jag älskar... Han sover på min tomt. Han sover där.
Ni vet? Precis utanför.
Vi bor i samma hus, men vi pratar bara på Zoom.
Man måste vara försiktig.
Vi pratade på Zoom häromdagen
och jag försökte prata med honom. Jag ville snacka. Jag sa:
"Hur är läget? Berätta allt.
Hur är skolan? Pratar du med några tjejer?"
Han sa: "Ja. Ja, det finns nån.
Men ärligt talat vet jag inte vad jag ska säga.
Det är så svårt."
Jag sa: "Låt mig säga en sak.
En sak vet jag säkert. Tjejer älskar självförtroende.
Det är vad de vill se. Självförtroende.
Jag ska lära dig om stoikerna, lite Marcus Aurelius."
Och han sa: "Chris, nej. Nej, det är inte det.
Det är att hon identifierar sig som en hen.
Så hur ska jag närma mig den situationen?"
Jag sa: "Jag är inte din riktiga pappa."
Yo no sé!
Jag vet inte.
Vad ska jag säga? Sug av henne?
Jag vet inte.
Kanske det?
Stämmer det, coach? Säg mig... Okej.
Coach, behöver du vätska?
Går det bra? Jag gillar dig.
Några indier här?
Några indier? Ingen?
Bra jobbat, Chris!
Vilken trevlig, mångfaldig publik jag har.
Jag älskar indier. Jag hade velat ha dem här.
Jag ska säga er att indier är det folk jag älskar mest.
Uråldriga och andliga. Jag älskar indier.
När jag ser en sovande indier antar jag att han mediterar. Alltid.
Jag svär. Det är sant.
Jag flög New York till L.A., sex timmar. Det satt en indier bredvid mig.
Han sov från start till landning.
Utan undantag.
När han vaknade sa jag: "Sir, lär mig.
Lär mig hur man når den här nivån av nirvana."
Han sa: "Jag är alkoholist."
Där har vi en till. Så är det.
Hon har HPV. Helt klart.
Det har vi väl alla? Vad gör det? Ta en jävla vårta.
Kul för dig. Jag älskar henne.
Hon kommer definitivt att bli arresterad.
Några kineser?
-Ja! -Bra jobbat, igen!
-Är du kines? -Och kuban.
Kines och kuban. Heliga kommunist.
Vilken grej. Kines och kuban!
Herregud. Kan du vara mer av en fiende? Jösses!
Jag älskar det. Jag ska säga er en sak.
Det här är en stor del av föräldraskapet. Lekträffar.
Man måste ha lekträffar med andra föräldrar
och vissa av barnen och deras föräldrar, herregud...
Alla har en allergi.
Alla snobbiga vita pappor vill ha samma konversation.
Han pratar med mig om sin startup och krypto.
Hon säger: "Ska du dra ett skämt om oss?"
Jag säger: "Hoppas du blir påkörd av en buss! Det är skämtet.
Ditt huvud som rullar och säger: 'Gluten!'"
Men kineserna, din mammas folk...
Kineserna. Jag älskar det.
Min dotter har en kille i sin klass som är kines. Han heter David.
Okej, jag vet inte vad hans kinesiska namn är,
men hans täckmantel här är David och jag respekterar det.
Jag respekterar hans chi.
Jag älskar David.
Hon har andra vänner i sin klass.
Jag vill inte träffa dem. David.
Gissa vem jag aldrig träffar med David. Davids föräldrar, okej?
För gissa var Davids föräldrar är. De jobbar.
De är på jobbet, de är i fabriken och bygger grejer.
Man träffar dem inte. De jobbar inte hemifrån. Nej.
De är där ute. Jag har bara träffat Davids mormor, okej?
Davids mormor är 192 år gammal.
Den här kvinnan, åh!
Varje gång vi har en lekträff gör hon Tai Chi och sudoku.
Det är som ett träningspass för kropp och knopp.
Inga allergier.
Häromdagen gav hon mitt barn en levande räka i en påse.
Jag sa: "Är det ett husdjur eller mat? Jag vet inte, men tack."
Jag älskar det.
För så här är det.
Planeten är döende, eller hur?
Planeten är döende.
Vi måste hitta en ny beboelig planet.
Jag tror att rymdskeppet som tar människorna härifrån
till den nya planeten kommer att ha en kinesisk flagga på sidan.
Och jag hoppas bara att min dotter
och hennes kinesiska man "David" tar med sig pappa.
Överlev och avancera.
I dag är jag latinamerikan. I morgon är jag kines.
Jag kommer. Det är enda sättet.
För 20 år sen var allt kul.
Jag växte upp med en far som trodde på handling.
Han var av den gamla skolan. Handlingar sa mer än ord.
Det är en enklare värld att navigera.
Jag såg min pappa leda med handlingar. Vem bryr sig om orden?
Alla som träffade min pappa älskade honom.
För han är renhjärtad. Han har ett rent, kolesterolfyllt hjärta.
Han är så god som man kan bli. En skiva bacon.
Och han älskade alla.
Jag hade två vänner som var gay när jag växte upp.
De var gay, och min pappa bjöd hem dem när andra familjer inte gjorde det.
Pappa sa: "Bjud hem dem." Han handlade. Fint.
Men min pappa har sina skämt. Han säger sina ord, men vad kan man göra?
Mina vänner kom över.
Så fort de kom in stod han där med två auberginer.
Han sa: "Kom igen, vill ni sitta på dem?
Kom igen, sätt er! Det är ett skämt!"
Sen sätter de sig ner, snurrar runt. Alla skrattar.
De brydde sig inte. De älskar min pappa.
Och det är vackert. Jag säger till mina barn hela tiden:
"Ta ansvar för ditt agerande. Om du ansvarar för ditt agerande,
glöm följderna, för samhället är dömande ibland.
Du vet inte hur folk ska reagerar, men ta ansvar för din del i det.
Och det är allt jag begär. Ta ansvar för din del."
Min pappa gör det. Min pappa försöker verkligen, okej?
Men han är lågutbildad.
Så det blir inte alltid rätt, men killen försöker
och det är allt jag begär.
Han ringde mig en dag och sa: "Chrissy, lyssna på mig.
Du vet väl att din dotter är puertorican?"
Jag sa: "Ja. Hon är åtta år och har en tatuering på tutten."
Jag skojar. Titta, latinamerikanerna skrattar.
Det är alltid de vita: "Det där är inte okej!"
Jag skojar. Jag skojar.
Min dotter föddes med ett födelsemärke.
Det står "Boricua".
Det är en sjukdom.
Nej.
Jag sa: "Ja, jag vet att hon är puertorican.
Vet du? Det är ditt barnbarn."
Han sa: "Ja, lyssna. Jag har gjort efterforskningar.
De har inte 16-årsfester i latinamerikansk kultur.
Du framstår som en idiot om du försöker ordna en 16-årsfest.
Det är inte vad hennes folk gör." Jag sa: "För det första är hon åtta."
"Så jag tänker inte över huvud taget på hennes 16-årsfest.
För det andra är hon uppvuxen i USA. De har absolut 16-årsfester."
Han sa: "Nej, nej, nej! Där har du fel.
Du lever i din vita bubbla med dina vita privilegier.
Det tolererar jag inte längre.
Jag har pratat med mina vänner i bodegan
och de säger att de inte ordnar fester
när de fyller 16 i latinamerikansk kultur.
De har fester när de fyller 15. De kallar dem quesadillas.
Så...
Så du måste ge henne en quesadilla
och jag betalar för den, kontant." Jag bara...
Jag sa: "Vänta. Vänta. Menar du quinceañera?"
Han sa: "Det var det jag sa. En 'quinceandilla'."
Jag sa: "Nej, nu blandar du ihop 'quesadilla' och 'quinceañera'."
Han sa: "Åh, förlåt. Jag visste inte att du pratade spanska med din pojkvän.
Ta fram auberginen. Du och Julio kan sätta er."
Så här beskriver jag min pappa.
Han har alltid rätt avsikter, men gör fel drag.
Det erkänner jag.
Avsikterna var goda och handlingarna, det var de jag såg.
Jag såg folk som älskade min pappa för att han skämtade.
Om en situation var spänd skämtade min pappa.
Som när jag gick ut college. Det var en inkluderande ceremoni.
De ville se till att alla stora religioner accepterades
och representerades.
Ceremonin började med en katolsk präst.
Han kom ut, höll ett fint litet tal, runkade av en korgosse.
Jag var korgossen, och...
En judisk rabbin kom ut.
Han höll ett fint tal och gick tillbaka in i tunneln.
Han byggde en tunnel av... Den liksom poppade upp.
El Chapo borde anlita judar.
Det är därför de inte får tag i rabbinerna.
Shalom. Några judar? Shalom.
Sen avslutade de allt med en muslimsk imam.
Han var toppen, men allt var på arabiska.
Jag förstod inte, men jag hade många muslimska vänner. Mina habibis. Ja.
En av mina vänner, under hela collegetiden,
kallade vi honom Justin Habieber. Den här killen...
Habiebs, han var fantastisk. Han berättade vad han sa.
Det var vackert, men på arabiska.
...Macaulay Culkin...
...Ensam hemma...
Och det började bli spänt, ni vet.
Man kände spänningen bland alla vita som tror att de är så mångfaldiga.
Så fort de hörde arabiska sa de: "Ring FBI!"
Och min pappa hatar spänning. Min pappa är alltid där, men längst bak.
Mina föräldrar är skilda. Han sitter längst bak. Alltid ensam.
Och ni vet: "Allah!"
Det blev högre och högre och man kunde ta på spänningen.
Och vid det sista "Allah" skrek min pappa
från sista raden: "Hakuna Matata!"
En replik från Lejonkungen.
Alla i rummet vände sig om för att se vem som sa det, förutom jag.
Jag visste precis vem som sa det.
Det var pappa som skrattade hysteriskt utan nån att ge en high-five...
...medan mamma ringde polisen.
När spänningen lagt sig ropade han: "Det betyder 'inga bekymmer'!"
Och alla älskade det.
Mina muslimska vänner skrattade.
Justin Habieber kom fram och sa: "Din pappa är bäst.
Tack så mycket för det här.
Vi måste förstås halshugga honom,
men, du vet... Det är inte vi. Det är Koranen."
Jag sa: "Det är lugnt. Jag fattar."
Där är hon igen.
Där är hon. Vet du ens var du är?
Jag älskar dig. Vad heter du? Nåt i stil med Stephanie?
-Brittany. -Brittany?
Brittany, du behöver ett förmyndarskap. Du...
Brittany, det enda namnet som är värre än Stephanie
var ditt namn. Brittany.
Herregud. Brittany.
Är du maken?
Det suger!
Pojkvän? Hon bara: "Jag är otrogen mot min man med honom!
Han heter Kevin och är brandman!" Heter du Kevin?
Mitch.
-Mitch? -Ja.
Okej. Så dumt.
Vill ni höra om när min pappa sa att jag hade särskilda behov
för att få bättre biljetter? Det här är en coachhistoria för dig.
Så... Så här är det. Här är sanningen.
Min pappa... Hur sa jag? Rätt avsikter, fel drag.
Om avsikten är god är jag med på det.
Jag hade en bra barndom. Jag var en hemsk unge.
Tro inget annat. Jag var en hemsk unge.
Jag hade ADHD, men riktig ADHD. Inte som nu när alla har det.
Jag hade det på riktigt. Jag tog Ritalin.
Inte skiten man mikrodoserar... Inte ditt Ritalin.
Jag tog riktig, påtvingad... Hon bara: "Jag tar det med ett glas vitt."
Jag tog riktig Ritty.
Jag behövde kontrolleras. Jag var ett okontrollerbart barn.
Min mamma är smart.
Hon visste att jag älskade sport och att umgås med pappa.
Hon kom på ett litet system.
För jag var hemsk. Jag knuffade ut AC:n genom fönstret.
Bet hunden. Jag kissade i hennes krukväxter.
Jag var ett vilt litet barn, en idiot. Min mamma kom på ett system.
Om jag fick tillräckligt med bockar under månaden
fick jag gå på en match med min pappa. Det krävdes inte 100 %.
Jag kunde knuffa ut en AC genom ett fönster.
Jag kunde bita en herrelös katt.
Men så länge jag fick...lät hon mig gå.
Så en dag lät hon mig gå på en basebollmatch.
Hon sa: "Du kan gå på matchen, men du måste gå i tredje omgången.
Du måste vara hemma 21.00. Det är skola i morgon.
Du måste vara hemma 21.00.
Gå i tredje omgången." Jag sa: "Jag lovar.
Men berätta för pappa, för jag lyssnar inte.
Jag har för mycket att tänka på.
Jag vill att du ska gå så att jag kan skita på tvätten.
Bara så du vet. Det där är nytvättat och jag är en hemsk unge."
Så pappa ringer på.
Jag går baklänges nerför trappan som i Exorcisten. Jag är så redo!
Min mamma öppnar dörren och säger: "Tony, lyssna på mig.
Ni kan gå på matchen, men ni måste gå i tredje omgången.
Han måste vara hemma 21.00. Det är skola i morgon.
Det är viktigt att han kommer hem.
En sak till, ge honom ingen läsk eller nåt socker.
Då kan jag inte kontrollera honom. Det är svårt nog som det är.
När du ger honom läsk blir han galen." Han sa: "Absolut. Ingen läsk.
Ingen läsk."
Sen blinkade han åt mig framför henne.
Han bara...
Jag tror att hon kan se dig.
Han säger: "Visst. Ingen läsk." Hon säger: "21.00!"
Han säger: "Jag fixar det."
Så vi går. Vi går längs gatan. Vi svänger. Mamma kan inte se oss.
Min pappa har en väska med sig.
Han ställer ner den och säger: "Öppna den."
Jag öppnar den. Fem Mountain Dew. Ja.
Läskens metamfetamin-crack-kokain.
Min pappa har fem stycken där.
Han säger: "Grattis på födelsedagen." Jag sa: "Jag fyller om fem månader."
Han sa: "Jag vet." Det gjorde han inte.
Så jag bara häller i mig dem.
Jag hällde i mig fem Mountain Dews.
När vi gick in på stadion var jag helt fördärvad.
Jag hade tagit av mig tröjan på tåget.
Jag droppade svett. Mina ögon stod ut.
Jag kände mig som Hunter Biden.
Jag kände mig som HB.
Jag var galen. Helt borta.
Så...
Vi går till våra platser, högst upp.
Det gör inget, jag vill bara vara där med pappa. Pappas polare är där.
Bobby Pets, är där.
Han var en gammaldags Brooklyn-kille. Han brukade smuggla in djur.
Han hade en pingvin och en koala.
Jag svär, han tog dem från lastbilar.
Nu smugglade han in en iller. Han tog med sig en iller till matchen.
Han hade tränat den att bita motståndarlagets fans.
Den bet och han sa: "New York-råttor, vad kan man göra?
Åk tillbaka dit ni kom ifrån!"
Charlene... Han hade sin vän Charlene där.
Hon var 65 år gammal.
Hon hade aldrig behå och de hängigaste brösten.
Det var de första brösten jag såg. Hennes bröst var så långa.
Jag trodde att tjejer hade bröstvårtor på knäna.
Det var allt jag visste.
När jag blev äldre hånglade jag med en tjej.
Hon sa: "Vill du suga på mina tuttar?" Jag sa: "Av med byxorna.
Visa mig knävårtorna."
Hon satt och kedjerökte.
"Christopher, du kan ta på mina bröst. Jag känner det inte."
Hon är Brittany om 30 år. Och... Så är det.
"Ja." Så... Vi hade kul, okej?
Jag sitter där och dricker läsk och äter varmkorv.
Mamma skulle aldrig tillåta det. Nitrat? Aldrig.
Pappa har inga regler. Jag slukade dem som en pelikan.
Ingen kräkreflex. Jag äter och älskar det, okej?
Jag har jättekul.
Men sen kommer tredje omgången. Jag är mammas pojke.
Jag lyder. Jag visste att det var dags.
Så jag reser mig, tar på mig tröjan igen,
tar ut varmkorvarna ur munnen och tar sakta bort handen från Charlenes bröst.
Jag reser mig och pappa säger: "Vad gör du?"
Jag sa: "Det är tredje omgången. Vi måste gå."
Han sa: "Mamma bestämmer inte. Det gör jag"
Jag sa: "Domaren säger att hon gör det.
Jag var där i rätten när domaren sa:
'Du är en dömd brottsling och hon bestämmer.'"
Han sa: "Sätt dig. Vi ska ingenstans."
Du kan baseboll, coach. Om ni kan baseboll, så vet ni.
Men om inte, så är en no-hitter det mest sällsynta som kan hända i spelet.
Det händer nästan aldrig.
Det är ännu mer sällsynt att vara på en sån match och se det live.
Det här var maj 1996, okej? Yankee Stadium.
Yankees mot Seattle Mariners.
Det var Dwight Goodens historiska no-hitter.
Vet ni inte, googla det, ni ser mig i publiken.
Det var en kväll som skulle gå till historien, okej?
Men det var inte klart. Det var tredje omgången av nio omgångar,
men pappa visste.
Pappa sa: "Jag känner att nåt stort kommer att hända."
Jag sa: "Jag också.
Jag tror att mina organ stänger av efter all läsk.
Det blev för mycket Dew."
För mamma sa 21.00, okej? Klockan var redan 20.30.
Vi var tvungna att gå för att komma hem i tid.
Pappa sa: "När det andra laget får en träff, drar vi.
Vi åker hem och förklarar allt. Oroa dig inte. Njut bara."
Jag sa: "Okej, toppen." Jag bryr mig inte. Jag är 12 år.
Matchen rullar på.
Inga träffar, inga träffar, läsk, varmkorv. Jag njuter.
När det är dags för sjunde omgången är det kaos på stadion.
Alla vet att vi är så här nära historia.
Jag körde ner huvudet i Charlenes bröst. Jag kastade hennes bröst över axlarna
som en kontinentalsoldat.
Jag kunde inte tro det.
Klockan var 22.30.
Vi är en och en halv timme sena. Men vem bryr sig? Situationen har urartat.
Det finns inga mobiler. Det är 1996.
Pappa sa: "Vi måste fixa bättre platser, Chrissy.
Du kan inte se matchen här uppe. Vi skaffar bättre platser."
Jag sa: "Ja. Ja, vad du än vill göra. Jag följer dig vart som helst."
Han sa: "Gör som jag säger."
Jag trodde att han skulle berätta
medan vi gick ner, men det gjorde han inte.
Han kanske gjorde det, men jag var hög på Dew.
Jag hade överdoserat. Jag behövde Narcan.
Vi kom ner bakom hemplattan.
Pappa såg två tomma platser bakom hemplattan.
Det är dyra platser för 500 dollar.
Det finns en säkerhetsvakt som vaktar sätena.
Pappa går fram och säger: "Får jag och min son sitta där?
Det blir en no-hitter." Han sa: "Era biljetter."
Pappa sa: "Låt oss sätta oss."
Han sa: "Visa mig biljetterna eller gå till era platser
eller bli eskorterade ut från stadion. Ni får inte sitta där."
Pappa tittar på mig och säger: "Redo?"
Jag sa: "Okej.
Du glömde säga vad jag ska göra, men strunt samma."
Han sa: "Du släpper inte in oss?" Killen sa: "Absolut inte."
Han sa: "Okej. Det var olyckligt, för min son har särskilda behov."
Det var första gången jag hörde det.
Jag var ett barn. Jag tänkte: "Har jag? Va?
Det har jag inte, va? Vi luras."
Han sa: "Min son har särskilda behov."
Och då tittar säkerhetsvakten för första gången på mig och säger:
"Åh. Sir, jag är så ledsen. Ni borde ha berättat. Jag ber om ursäkt.
Ni två kan sitta var ni vill. Ha så kul, grabben."
Så nu går vi nerför trappan till de här platserna
och jag tänker: "Är jag efterbliven?"
Jag var chockad, munnen var vidöppen.
Pappa sa: "Bra, dregla! Övertyga dem med dregel!"
Oj!
Vi går, vi sitter äntligen på platserna. Det är åttonde omgången, klockan är 23.00.
Det sitter kändisar där.
I ögonvrån ser jag wrestlingmästaren Mr. Perfect.
Jag kände igen honom. Jag såg hans pissgula hår.
Hans steroidfinnar. Jag kunde ha spräckt en.
Så nära. Pappa vet inget om wrestling. Jag sa: "Pappa, det är Mr. Perfect."
Han sa: "Din mammas nya pojkvän?" Jag bara: "Kom över det."
Jag sa: "Kan jag få hans autograf?" Han sa: "Visst. Hallå, Perfect!
Min son är ett stort fan. Kan han få en autograf?"
Mr. Perfect säger: "Jag ser på matchen."
Visst. Jag trodde att det var det.
Pappa väntar lite och säger:
"Det var olyckligt, för min son har särskilda behov."
Mr. Perfect vänder sig om, ser på mig och säger:
"Grabben, jag ser det nu. Jag är så ledsen, sir.
Ni borde ha sagt det. Ge mig biljetten, jag signerar den."
Jag har kvar den. Han skrev: "Mr. Perfect. Allt kommer att ordna sig."
Jag har biljetten. Jag säljer den till er, sir.
Nionde omgången kommer: no-hitter.
Det är galet. Klockan är 23.45.
Vi är fruktansvärt sena.
Men stadion exploderar. Det var en otrolig match att vara på.
Jag tänker: "Det var kul.
Nu ska vi ta en taxi hem och han ska prata med mamma."
Nej. Han tar mig till en bar på andra sidan gatan.
Hela stadion gick in på en bar på andra sidan gatan.
Alla hans vänner var där. De lät mig sitta på bardisken.
Jag drack läsk ur läskpistolen, okej? Jag blev helt förstörd.
Charlene körde upp illern. Det var...
Den försvann helt och hållet. Plopp.
Och...
Och sen...
Är ni redo för det här? Vi är framme i mammas kvarter.
04.30 på morgonen - en vardagskväll!
04.30 på morgonen!
Pappa säger: "Chrissy, hade du kul?"
Jag sa: "Pappa, det var den bästa kvällen i mitt liv, okej?"
Jag sa: "Charlene körde upp en iller. Otroligt! Jag är hög!"
Och han sa: "Chrissy, jag håller med. Absolut."
Han sa: "Så här ligger det till, okej?"
Han sa: "Vad har jag sagt är livets viktigaste regel? Vilken är viktigast?"
Jag sa: "Var inte en tjallare." Han sa: "Exakt. Det är min grabb!
Var inte en tjallare.
Din mamma kommer att fråga om vi gick i tredje omgången."
Du ska säga: 'Ja, vi åkte i tredje omgången.
Tåget var försenat. Skulle jag jävlas så?'
Hon kommer att tro dig. Hon tror alltid mig."
Jag sa: "Nej, hon tror aldrig dig och jag får inte svära inför mamma."
Han sa: "Gör det bara." Jag sa: "Som du vill, pappa."
Så pappa följer mig till min mammas hus, ringer på och springer iväg.
Bara springer iväg!
Han lämnade en 12-årig efterbliven pojke kall och ensam.
Jag stod bara där.
Min mamma öppnar dörren. Hon säger: "Var är din pappa?"
Jag sa: "Jag har inte sett honom."
Hon sa: "Var har du varit?"
Jag sa: "Vi åkte i tredje omgången. Tåget var försenat. Skulle jag jävlas så?"
Jag hör pappa ropa: "Det är min grabb!"
Tack så mycket.
Tack ska ni ha.
Jag vet att det var varmt. Ni var underbara.
Jesus älskar er, glöm aldrig det.
Jesus älskar er. Tack så mycket.
En applåd för James Mattern och för er själva.
Tack. Kör försiktigt.
Brittany, det var trevligt att lära känna dig. Hej då.
Lite trevligt extramaterial.
-Titta här. Det här är specialen. -Är du nöjd?
-Jag stannade på mattan. -Det gjorde du.
-Tjata om mattan du. -Det tänker jag.
-Det var kaos. -Ja, det var toppen.
De har en video där Sal faller.
Jag sa att om Hulu inte vill ha den, vill jag ha den.
Åh! Åh! Bu!
"Chris Distefanos no-hitter"!
Berkowitz sa: "Ska vi kalla den 'Good Bunny'?"
-Det är väldigt bra. -Det är okej.
"-No-hitter" är faktiskt bra. -Ingen har haft det formatet.
"Chris Distefanos no-hitter".
Vad sägs om "Särskilda behov"?
"Chris Distefanos no-hitter", presenterad av Hulu.
-Jag gillar "Mr. Perfect". -Gör du?
-Jag gillar "Ord som säger mer". -Jag också, men det är för långt.
"Good Bunny" är intressant, men man måste känna till Bad Bunny.
Den tar bort från skämtet.
Jag borde kalla den: "Jag råkade sälja mitt hus på Staten Island."
Eller: "Snälla, ge tillbaka mitt hus på Staten Island."
"Lånet är för högt och jag klantade mig." - Hej, hur är det?