Downloaded from YTS.MX
Když jsem byl v televizi naposled, měl jsem svojí reality show.
Official YIFY movies site: YTS.MX
20. ÚNORA 2025 MALÉ DIVADLO MARJORIE S. DEANOVÉ
Byl jsem čerstvě po coming outu
a pořád jsem v sobě měl hodně internalizovaný homofobie,
ustavičně jsem podváděl člověka, kterýho moc miluju,
nebyl jsem mužem, kterým vím, že můžu být.
Takže mě napadlo, že když zdokumentuju všechno,
za co se nejvíc stydím, a vypustím to do světa,
možná mi to pomůže se trošky svýho studu zbavit.
A na tu show, co jsem vytvořil, jsem byl fakt pyšný.
Když vyšla, šel jsem na Twitter, abych viděl,
jestli třeba neoslovila někoho,
kdo se třeba potýkal s tím samým co já.
A první, co jsem si přečetl, bylo:
„Proč má černoch Jerrod bílýho chlapa?“
A to je moje chyba. Posral jsem to.
Tolik jsem se babral v homofobii, že jsem zapomněl na rasismus.
Tak, nevím, jestli někdo z vás zažil online šikanu
od bandy černých gayů, ale řeknu vám, že to není sranda.
Lidi, byli na mě tak hnusný.
Jako, viděl jsem tweet,
někdo postnul fotku bílýho chlapa s mývalem
a napsal: „Hele, tady je Jerrod s přítelem.“
Bylo to zničující. Tak trochu vtipný. A to to zhoršilo.
A já všechny tyhle sračky četl. Nemohl jsem přestat.
Četl jsem každý slovo.
Vím, co si říkáte: „Odlož mobil, Jerrode.
Tohle nemáš zapotřebí.“ Ale já nemohl.
Slyšeli jste někdy celebrity mlít:
„Ach, já na Twitter nechodím, komentáře nečtu.“
Tak to vám lžou.
Všichni čtou každý slovo. I celebrity, co žijí nejvíc v ústraní.
Chcete něco vzkázat Danielu Day-Lewisovi...
jediný, co musíte, je napsat na Twitter: „Hej, Danieli Day-Lewisi, jdi do prdele.“
Přečte si to.
Lidi o mně říkají děsně osobní věci,
o mým sexuálním životě.
Někdo řekl, že nenávidím sám sebe, že nenávidím černochy
a že spím jenom s bělochy, což není pravda.
Já vám říkám, že je to kec. Spal jsem se spoustou černochů.
Jenže můj typ černocha je hodně mužnej.
Takže se pak ocitám v sexuálně soutěživých situacích,
kdy se ani jeden z nás nechce podřídit.
Končí to tak, že si držíme péra v kompletně patový situaci.
A jsme jako: „Fajn, vykouříš mi.“
„Ne, vole, vykouříš mi ty.“
Jako: „69 na tři.“
Tak to bylo celý týdny.
Celý týdny jsem toho o sobě četl děsně moc a začalo mi být čím dál hůř.
Zraňovalo to moje city a potřeboval jsem něco udělat.
Tak jsem začal chodit k černý psycholožce,
abych zjistil, proč mám bílýho přítele.
Na první sezení jsem vrazil zostra.
Vykopnul jsem dveře.
Jako: „Řekni, jsem Clarence Thomas?“
A ona byla jako: „Fajn.“
Byla jako: „Klid, Jerrode. Sundej si bundu, udělej si pohodlí.“
A zeptala se mě, co se děje.
Já jí řekl, že je na mě internet zlý.
A ona na to: „Co říkají?“
A já akorát četl
tweet, kde někdo tvrdil, že mám bílýho přítele,
protože cítím komplex méněcennosti vůči bělochům.
Ta se rozzářila.
Řekla: „Tak to pojďme prozkoumat, Jerrode.
Řekni mi o svém dětství.
Řekni mi o svém vztahu k bělochům.
Cítil ses někdy méněcenný?“
A já o tom zapřemýšlel, poprvý v životě. Byl jsem jako: „Hm.“
Když přemýšlím o svým dětství,
moje čtvrť byla prakticky celá černošská.
Základka vypadala jako experiment NAACP, organizace pro obranu práv Afroameričanů.
Nekecám, každý ráno hráli hymnu v podání Whitney Houston.
Není to šílený?
Moje babička tam pracovala v jídelně.
Všichni sousedi byli černoši,
kromě jedný bílý rodiny, která bydlela v domě
na konci mojí slepý ulice.
Ale všichni v tý rodině, a nekecám,
trpěli nějakou formou mentálního postižení.
Takže jsem jí řekl:
„Nemyslím, že trpím komplexem méněcennosti.
Protože prvních 13 let života jsem myslel, že všichni běloši jsou retardovaní.“
Fakt jsem si to myslel. Vážně.
Můj první bělošský film byl Forrest Gump.
Zíral jsme na něj jako:
„Páni, jak to běloši ve světě zvládají,
když jsou všichni retardovaní?“
Víte, co nebylo hezký? Že se na mě černoši zlobili.
Jo, zažili jste si to někdy? Není to hezký.
To nemůže nikdo unést.
Je skvělý, když vás černoši mají rádi.
Tuhle jsem šel po ulici
a jeden černoch stáhnul okýnko a říká:
„Hej, vidím tě.“
Koho, mě? Vidíš mě?
Narovnal jsem se. A víte, jak jsem se cítil?
Že mě někdo vidí. Miluju uznání černochů.
Aby bylo jasno, uznání bělochů mám rád.
Díky uznání bělochů si připadám finančně zajištěný.
Chci se líbit černochům, ale líbil jsem se jedný bělošce z HBO,
a od tý doby jsem multimilionář, takže je to jiný.
Díky, dám jí vědět.
Byl jsem fakt plný úzkosti. Jsem úzkostlivý člověk.
Trpím specifickým typem úzkosti.
Nejvíc úzkosti cítím, když je všude klid.
Když jde všechno dobře, tak jsem děsně nervózní.
Čekám, až se něco stane.
Myslím, že kdybych žil tady v New Yorku na 11. září, byla by to pro mě
emocionálně potvrzující zkušenost.
Ne, řeknu vám proč. Protože bych býval šel ven.
Byl by to klidný den, ptáčci by cvrlikali.
A pak najednou nabourá letadlo do budovy
a moje první myšlenka by byla: „Já to do prdele říkal,
že se něco stane.“ To je v mým srdci.
Jsem nervózní a tu úzkost přenesu do svýho vztahu.
Ve vztahu jsem já ten úzkostlivý. Protože na lásce je bláznivý to,
že když vám někdo řekne, že vás miluje,
musíte mu prostě věřit.
To je šílený. Vám to nepřijde šílený?
Je to šílený. Potřebuju nějakej důkaz.
Budím svýho přítele uprostřed noci a křičím: „Miluješ mě?“
Zkouším s ním zatřást, abych ho jako zaskočil.
Svatby chápu.
V mládí jsem svatby rád neměl. Byl jsem proti nim.
Když mě kamarádi pozvali na svatbu, naštvalo mě to.
„Proč mě zveš na tuhle nudnou sešlost?“
Kuře je vysušený, pouštíš hity z Top 40.
Platil jsem, abych koukal, jak se rozhoduješ?
Cestoval jsem tak daleko, abych viděl, jak tancuješ s tátou.
Jdi do prdele. Tak jsem se dřív cítil. Předtím, než jsem se zamiloval.
Teď si uvědomuju, že svatba není o párty.
Svatba je o tom, že máte svědky.
Proto máte svatbu.
Svatba je chvíle, kdy si ten člověk,
který tvrdí, že vás miluje, stoupne vedle vás.
Pozvete každýho, koho jste kdy v životě potkali.
Je tam vaše rodina, jeho rodina.
Pozvete vrátný z budov, kde už dávno nebydlíte.
Všichni jsou tam.
A všichni vaši nejlepší kámoši stojí v řadě za váma,
jen aby na toho hajzla zírali.
Jediný důvod pro ten obřad je, abyste se k nim obrátili a řekli:
„Co jsi to mlel, že mě miluješ?
Pověz jim to, přiletěla i tvoje teta.
Řekni tetě, že se mnou chceš umřít.
Řekni: 'Dokud nás smrt nerozdělí.‘“
Proto máte svatbu. Teď...
Teď to chápu, protože jsem zamilovaný a chci se oženit.
Jo. Chci, chci. Svýho přítele fakt miluju.
Je můj nejlepší kámoš. Užívám si každou společnou chvíli.
Rád mu ležím v klíně, když paří Maria.
Doufám, že spolu zůstaneme navěky.
Akorát jsme měli výročí, 6. ledna.
Jo.
Zaútočil na moje srdce.
Nelíbí se mu, když to říkám, ale mně jo.
Je to pro mě tak nový. Tak vzrušující, víte?
Jsme si rovni, a to je fakt důležitý,
rovnocenný vztah. Nechápejte mě zle, jsme jiní.
Je tam hodně rozdílů, měli jsme jiný dětství.
Posloucháme jinou hudbu.
Já jako dítě poslouchal hlavně rap, Jay-Zho.
Takže většina mých oblíbených písniček je o drogovým dealerovi
s pistolí, kterej dělal to, co dělal, aby přežil.
A můj přítel jako dítě poslouchal hlavně Björk.
A Joannu Newsom.
Takže všechny jeho oblíbený písničky jsou o tom, jak jde vrabec na potrat.
Takže jsme hodně jiný, ale myslím, že jsme si rovni.
A to je důležitý.
Je důležitý, abyste si byli rovni.
Je to nutný.
Když si říkáte, jaký máte štěstí, tak vás podvádí.
A jestli víte, že on má štěstí,
tak se snažíte zjistit, jak ho opustit.
Takže si musíte být rovni. Já s přítelem jsme si rovni.
Já jsem bohatý a on je bílý, takže jsme si rovni.
Jsme si rovni, naprosto.
Ale nemůžu si pomoct a furt se s ním srovnávám.
Jakmile můj přítel dělá něco, aby se zlepšil,
beru to jako osobní útok proti mně.
Když ráno vstane dřív než já,
připadám si jako lenoch.
Napadá mě tenhle příklad.
Koupili jsme si vaflovač od Williams-Sonoma,
protože miluju vafle. Miluju Vaflový den.
Noc předtím jsem nadšený.
Ptám se přítele: „Uděláš zítra vafle?“
On: „Jo.“ Jako...
Spím svých osm hodin a vzbudím se hrozně šťastný. Jako na Vánoce.
Jdeme dolů a můj přítel udělá ty vafle
a pak si je připravíme na talíře.
Já si vafle trhám na malý kousíčky
a vyrobím si z nich vaflovou horu, jako velkou cukrovou horu.
Pak rozpustím půlku hrnku másla
- a vyleju ho na ty vafle. - Ano.
A pak najdu ten nejlevnější sirup, co existuje.
Žádný javorový sirup top kvality.
Myslím tu břečku od Log Cabin.
Chutná mi to.
A pak vyleju na vafle břečku od Log Cabin.
Pak dám talíř na 14 vteřin do mikrovlnky.
Musíte to tam chvíli nechat, ať to probublá.
A pak jdu jíst. Tak mám rád svoje vafle.
Můj přítel má rád vafle s kopcem
crème fraiche a bobulema. Tak...
to by mělo být jedno.
Komu na tom záleží? Jíme vafle jinak.
Ale začnu se srovnávat, sedím u stolu,
dívám se na svoje vafle, jak se pěkně lesknou,
podívám se přes stůl na svýho přítele a jeho vafle,
podívám se na svoje, podívám se na jeho
a podívám se na svoje a pak bouchnu a řeknu:
„Jsem jen černoch, kterýho chceš.
Vidíš jenom vysoko-cholesterolovýho černocha,
jako byl můj otec a jeho otec.“ Neprosil se o to, je to snídaně.
Ale já se pořád srovnávám.
Srovnávám všechno, co děláme, pořád.
Přemýšlím, jak fungujeme.
To, jak spolu komunikujeme, je důležitý.
A já se učím, jak se ve vztahu vypořádat se vztekem,
protože jsem fakt citlivý a moje city pořád něco zraňuje.
Pořád.
Můj přítel občas něco řekne tak, že je mi jasný,
že v životě nedostal pěstí.
Víte, co tím myslím? Jde o ten jeho tón.
Občas je pasivně agresivní
a pasivní agresivita je bělošská forma násilí.
Tam nevyhraju.
Tak homosexuální vztahy nefungují. Myslel jsem, že ano.
Myslel jsem, že když se na něj naštvu, vyřešíme si to jako chlapi.
Bez policajtů, bez policajtů. Omluví se ten, kdo jde první k zemi.
Tak to nefunguje. Pořád musím vyjadřovat svoje city.
A musím mu říct, když moje city zraní.
A to je pro mě fakt těžký,
protože to je fakt teplý.
Nechápejte mě špatně, budu mu kouřit klidně nonstop.
Neřeknu mu, že zranil moje city.
Jsem chlap, sakra.
Udělal bych to rád. A víte... Hele, rád bych byl schopný Michaelovi říct,
když zraní moje city, protože je to správný.
Ale bohužel
mi jde fakt skvěle skrývat city před člověkem, kterýho miluju.
A když vám něco jde fakt skvěle, je těžký to nevyužít jako berličku.
Ve skrývání citů můžete být machr.
Neprojevování citů je hra, o který jenom jeden z vás ví, že ji hrajete.
A cílem hry je, aby se vás zeptal, co se děje,
bez toho, abyste mu řekli, že se něco děje.
Musíte na to jít takhle. Za prvé, nesmíte vypadat naštvaně.
To prohrajete. Nevypadejte naštvaně.
Zjistil by, že vám na něm záleží, a každý ví,
že ve vztahu má moc ten, komu na tom druhým záleží úplně nejmíň.
Nevypadejte naštvaně.
Musíte vypadat zamyšleně.
Musí to vypadat, že existuje
nějaká složitá matematická rovnice, kterou se snažíte vyřešit,
taková, jakou by nepochopil. Jste ve vlastní hlavě.
Neříkejte nic nahlas,
jen přemýšlejte: „Když dva a tři je pět...“
A nejdřív si ničeho nevšimne.
Nezeptá se, co se děje.
Bude se vyptávat na pitomosti jako: „Co chceš k večeři?“
A to vás vážně nasere.
To znamená, že musíte přitvrdit.
Neprojevujte ani trošku náklonnosti.
Ani trošičku. Neprojevujte mu žádnou náklonnost,
ale začněte ji projevovat komukoli jinýmu, koho uvidí.
A pokud nikdo nepřijde na návštěvu, projevujte ji psovi.
Válím se na podlaze se psem.
„Kdo je ten nejlepší kluk v celým domě?
Kdo je můj oblíbený kluk?“
Nesmějte se.
Dokud neodejde, pak se můžete hrozně nahlas něčemu zasmát.
Snad se rychle vrátí a řekne: „Co je tak směšnýho?“
A vy na to: „Nic.“
A nakonec, většinou to pár dní trvá,
se konečně zeptá: „Co se děje?“
A budu k vám upřímný, mýmu příteli někdy trvá,
než se zeptá, co se děje,
a jsem už tak nasranej, že odpovím: „Co?
Zlato, nic se neděje.
Děje se něco s tebou?“
Protože u mě doma se vyžíváme v gaslightingu.
Chci být lepší. Potřebuju být lepší.
Cítím, že chci ve svým vztahu vyspět.
Chci být vždycky schopný se vyjadřovat a být otevřený a upřímný.
Vím, že to je ve vztahu fakt důležitý.
A je to fakt důležitý v našem vztahu,
protože jsme v otevřeným vztahu,
což byl jeho nápad.
Můj nápad byl zahejbat.
A žít tajný život
a nechat lži tížit moji duši a přijít domů a dlouho tiše sedět
na příjezdovce, jako to dělával můj táta.
Protože jsem nechtěl otevřený vztah. Mám strach, že mě lidi kolem budou soudit,
a je mi jasný, co si někteří myslíte:
„Co je otevřený vztah a proč by to někdo dělal?
A pokud někoho fakt miluješ,
nemůžeš prostě chtít být jen s ním?“
A odpověď je ne. Chci šukat všechny, v jednom kuse.
Jako, fakt, v hlavě hraju takovou hru,
když jsem v nový místnosti, hraju hru: „Pokud zamknou...
koho tu ošukám jako prvního?“ A mám seznam.
I náhradníky. Jsem hodně sexuální člověk
a učím se to akceptovat.
Nemůžu strávit zbytek života potlačováním sexuality.
A nemůžu předstírat, že chci šukat jenom s jedním člověkem,
protože to je lež rezervovaná pro heterosexuály.
To děláte vy. Vídám to v jednom kuse.
Tuhle jsem byl na večeři s kamarádem a jeho ženou
a mluvili jsme o herečkách a někdo zmínil Sydney Sweeney,
ta je fakt pěkná, a někdo se zeptal mýho hetero kámoše,
co si o Sydney myslí. A on lhal...
za použití slova, který heterosexuálové používají jenom, když jsou kolem holky.
Řekl: „Sydney? Je atraktivní.“
Hlas mu vyletěl o oktávu výš.
Byl jako: „Je atraktivní.
Má dvě oči a nos a pusu.“
Já na to: „Myslíš, že je atraktivní,
nebo jí chceš po posilce lízat zadek?“ Tak co to bude?
Chápu to. Je těžký být transparentní,
protože otevřený vztahy vyžadují hodně transparentnosti,
což může být dobrý.
Může to být krásný, být k někomu otevřený a upřímný,
ale taky to může být dost těžký, říct někomu, na kom vám záleží,
že chcete spát s jinýma lidma. Může to být těžký.
Protože takhle máme hezký klidný úterý, jsme doma,
můj přítel čte nějakou dobrou knihu
a hoří nám tam Le Labo svíčka a hraje nám tam NPR Tiny Desk.
Musím ten klid vyrušit, podívat se na něj a říct:
„Hej, místo toho, abych trávil večer doma s tebou,
chci jít a strčit péro do krku jednoho 23letýho kluka.
Vrátím se před večeří.“ A to je těžký.
Je těžký to říkat. Podívejte, jak jste reagovali.
Jaký jsou důsledky? Co to znamená?
Lidi myslí, že otevřete vztah, protože vás sex s partnerem nudí.
To není pravda, u mě ne.
Vlastně je pro mě hodně nový mít sex, když jsem zamilovaný.
To je fakt hodně nový.
Můj přítel je první, s kým šukám a respektuju ho.
Já nevěděl, že to tak má být.
Respektuju ho hodně a ten sex je fakt vášnivý.
Jeho objetí je pro mě nejbezpečnější místo na světě.
Takže fakt miluju sex, který spolu máme. Jsme fakt spojení.
Díváme se navzájem do očí a střídáme oči. Víte, co tím myslím?
Díváte se do levýho, do pravýho?
Když šukáte, tak střídáte oči a je to hrozně smysluplný.
Můj přítel je moje Clair Huxtableová z Cosby Show.
Ten pořad nikoho neznásilnil.
Jen říkám, že jsem jako malej sledoval Cosby Show
a Cliff a Clair Huxtablovi pro mě byli důležitý pár.
Byli dva lidi, který se navzájem hodně respektovali.
Byli to profesionálové. Milovali se.
Vychovali spolu rodinu.
Tak vidím svýho přítele. Chci s ním mít rodinu.
A miluju ten náš smysluplný sex.
Ale... někdy
taky chci
děvku, který můžu ubližovat.
Má to tak někdo? Tak v tom budu sám.
Víte, prostě někoho cizího z internetu,
kdo přijde, abych ho ovládal.
Někdo, koho vůbec nerespektuju. A on mě taky nerespektuje.
Někdo, kdo přijde, řekne si o láhev vody
a dostane nejlevnější sračku.
Skleněný láhve mám pro sebe a miláčka,
tenhle dostane druhořadou vodu v plastu.
Dokonce s ním nemluvím svým skutečným hlasem.
Mluvím o pár oktáv níž, jako: „Jo, jak je?“
Víte, jsem trochu dominantní. Oni chtějí, abych je ovládal.
Chtějí, abych je škrtil. Škrcení miluju.
Víte, co tím myslím?
Už jste někoho škrtili tak, že je to skoro moc?
Víte, o čem mluvím?
Začne se třepat a trochu kašlat, to miluju.
Miluju plivat lidem do pusy.
Děláte to někdy? Víte, o čem mluvím?
Není to malý plivaneček.
Je to, jako když ptačí matka krmí ptáče,
hluboký, je to skoro rasistický,
jako když pochodujeme za lidský práva, pěkně dole z jihu.
Plivnete náhle,
ale minete pusu a flusnete mu do oka.
Jsem hodně vysoký, takže když někoho šukám zezadu,
zkouším vzít svoji levou nohu
a dát ji takhle kolem a šlápnout mu na obličej,
pěkně špinavou ponožkou na obličej,
a říkám u toho: „To se ti líbí, co?
Jo, vychutnej si to. Otevři se taťkovi, otevři se taťkovi.“
To svojí Clair Huxtableový dělat nechci.
Nosí hedvábný pyžamo, je to právnička...
ráno jde do práce.
Vztah je otevřený,
takže i můj přítel může šukat jiný lidi.
A upřímně, to se mi nelíbí.
Vůbec. Nevadí mi, když to dělám já.
Ale u něj jo.
Stejně si říkáme, co jsme dělali.
Nechci přemýšlet o svým miláčkovi s ponožkou v obličeji.
A můj přítel to popisuje fakt podrobně.
Někdy používá slova, který nemůžu dostat z hlavy.
Péro posledního chlapa
popsal jako „objemný“.
Jako, cože? To člověk neslyší denně.
Byl jsem jako: „Bylo objemný?“
Objemný odpad získal jiný význam.
Byl jsem jako: „Měl objemný péro?“
Nemám rád, že šuká jiný.
Potom mě totiž napadá, že by ze mě mohl být cuck.
Hele, hele, hele. Víte, kdo je to cuck?
Když sledujete někoho, koho milujete,
jak ho někdo šuká. Trochu se mi to líbí.
Víte proč? Protože jestli si můj přítel
bude užívat zábavný sex s někým jiným,
nechci, aby na mě zapomněl.
To je celý.
Když na to bude potom myslet,
chci být schopný říct: „Ne, ne, pamatuj, honil jsem si v koutě,
na mě nezapomeň.“
Řeknu vám, co je na vztazích krásný.
Něco fakt krásnýho, co mě nenapadlo, že budu potřebovat,
a co je pro mě důležitý.
Líbí se mi, že mám někoho, kdo za mě může mluvit s mojí mámou.
To je důležitý, je to cheat kód.
Protože v životě každýho člověka přijde chvíle,
kdy si uvědomí, že jeho máma je šílená.
A je to tak, je šílená. Průběh života vaší mámy...
změní se ze zodpovědný ženy, která vám chystá sendviče,
na fakt upovídanou paní, která nezná meze,
vedle který nechcete sedět v letadle.
To se z vaší mámy stane. Vaše máma je šílená.
Někteří z vás se na mě dívají:
„Nemluví o mně. Moje máma není šílená, moje máma je cool.“
Ne, to znamená, že vaše máma je alkoholička.
To není cool. Je to šílená, nezodpovědná paní.
Vaše máma je šílená, proto máte rodinný skupinový chat.
Rodinný skupinový chat máte, abyste se se sourozenci
mohli na střídačku odpovídat na blbosti, co ta šílená paní posílá.
Fotky divných dětí, který jste v životě neviděli,
fotky vánočních světýlek cizích lidí. Vaše máma je magor.
Vaše máma je buď šílená, nebo mrtvá a bývala šílená.
Jiná možnost není. Všechny mámy se zblázní. Čí je to chyba?
Nevím. Asi vašeho táty.
Protože váš táta ztichnul.
Každý rok, co je váš otec naživu, říká míň a míň slov.
Můj táta teď sedí tiše v rohu
a občas pronese něco totálně náhodnýho, jako:
„Nepřijde mi to jako neděle.“
A já na to: „Pardon, pane. Co to do prdele plácáš?
Je neděle.“
Váš táta ztichnul a vaše máma zešílela.
Všechny mámy zešílí, protože všechny se radikalizují.
Nevědí, co s tou mámovskou energií.
Něco je radikalizuje.
Když máte štěstí, vaše máma začne zničehonic zahradničit.
Gratuluju, máte jednu z těch dobrých.
Ale nejspíš je v konspiračním hnutí QAnon.
Nebo jste jako já a vaše máma se zblázní nábožensky.
Moje máma teď miluje Ježíše.
Jako malí jsme chodili do kostela, ale ne takhle.
Je sní něco jinak.
Moje máma teď miluje Ježíše. Miluje ho.
Nosí veškerý jeho merch.
Cituje texty jeho písniček, pořád.
Ježíš je její oblíbený rapper. Nemůže se dočkat, až se vrátí.
To je teď její. Nemůže se dočkat, až se Ježíš vrátí.
A já jí pořád říkám: „Hele, znám celebrity,
a nikdo netráví čas se svým největším fandou.“
Musím jí to říct.
Říkám jí: „Až se Ježíš vrátí, nezašuká si s tebou.“
Ježíš se bude mojí mámy bát.
Ježíš s ní bude jednat jako s tou paní, co zabila Selenu.
Bude se držet ve vzdálenosti tisíc metrů.
Někdy...
mám pocit, že svádím s Bohem bitvu...
o duši mojí mámy.
Nejsem si jistý, kdo vyhrává.
Protože pořád za něco platím
a ona za to děkuju Ježíšovi.
A to mě sere.
Fakt. Jsem v tý fakt specifický situaci hráče NBA,
kdy jsem živitelem rodiny. Všichni využívají moje donáškový appky.
Platím všem nákupy jídla.
A abych byl upřímný,
mění mě to v republikána z Reaganovy éry. Trošku.
Trošičku. Jako, vidím, kolik utrácí za jídlo.
Já si říkám, to těm černochům nemůžu dát kus sýra
a pytel rýže jako v 80. letech? Jako, fakt potřebují maso?
Ne, vy to nechápete.
Měl jsem show v televizi a jako zázrakem šla celá rodina do důchodu.
A nerespektují mě tak, jak si zasloužím.
Fakt ne. Opravdu. Jako...
Myslím, že moje rodina by měla mít u dveří moji fotku.
Myslím, že by se měli modlit směrem k mýmu bytu,
pětkrát denně. Fakt si to myslím.
Myslím, že by mi měli začít říkat ctihodný Jerrod Carmichael
jako Elijahu Muhammadovi.
Chci chválu, a nedostává se mi jí, a to je pro mě těžký.
Někdy je těžký s nima trávit čas.
Víte?
Je pro mě těžký trávit čas s rodinou, protože...
Nemůžu s nima být sám sebou, protože je uráží, kdo jsem.
A odmítají jít na terapii,
takže nevědí, kdo skutečně kurva jsou.
Skutečný problém je to, že jsem gay a tihle černoši nečtou.
A někdy jsem s nima celkem dlouho.
Akorát jsem byl na týden v Severní Karolíně...
Jezdím tam na... Dýl než týden moje duše nezvládne.
A hráli jsme Uno.
Víte, jako to děláte s lidma, který moc dobře neznáte.
Kdyby chtěl hrát Uno nějaký kámoš,
řekl bych mu, ať vypadne.
Ale tyhle hovadiny dělám s mámou, snažím se najít způsoby, jak vyplnit čas.
A dorazil jsem v sobotu večer a máma se zeptala,
jestli s ní v neděli ráno půjdu do kostela.
Já souhlasil. Řekl jsem: „Jo.“
A to bylo chyba. Všichni to víte.
Jsou určitý věci, který bych dělat neměl,
a jedna z těch věcí je chodit do kostela.
Je to pro mě v kostele těžký.
Už jste někdy byli nejchytřejší v místnosti?
Takový to je pro mě v kostele. Rozhlídli jste se někdy
a měli hlavu plnou povýšeneckých myšlenek?
Dívám se na ty dámy v kostele v barevných šatech
a velkých kloboucích a jsem jako: „Ach,
ty ubohá, sladká, pitomá krávo.“
Když víte, že kostel je pyramidový schéma,
je těžký si to nevnímat. Já to vím, moje máma ne.
Takže tam sedím v řadě vedle ní
a byl čas na dary, což mají nejradši.
A musí dát peníze do malých obálek.
Tak to v kostele chodí. Musí schovat peníze před Bohem.
Je to malý divadýlko pro Ježíše. A pastor vstal
a řekl něco, co... co mi přišlo bláznivý.
Šel do kazatelny a řekl...
„Fajn, vytáhněte svoje obálky,
protože Bůh mi řekl...“ O-ou!
Už teď to zní jako něco, co nejde ověřit, kámo. Bůh ti to řekl?
Ale tak to řekl. Řekl: „Bůh mi řekl...
to, co dnes zasejete...“
To řekl. „To, co zasejete.
Bůh mi řekl, že vám to do pátku nejméně zdesetinásobí.“
To řekl. „Do pátku.“
A já tam sedím a snažím se dusit smích. Jsem jako: „Fakt?“
Jako, Bůh fakt šeptá do ucha
starýho černocha v Karolíně.
Jako by Bůh vlastnil herny FanDuel.
Jako: „Ne, řekni, že to vyjde. Řekni, ať se nebojí.
Neboj. Cokoli mi dají, v pátek jim to vrátím.
Neboj se.“ A podle mě to je šílený.
A pak se podívám doleva a vidím mámu, jak bere kabelku,
popadne mých 20 dolarů,
dá je do obálky a tu obálku dá na tác,
a tác zmizí navěky.
Já tam sedím, podívali jste se někdy na svoje rodiče jako: „Vážně?“
Trochu jako: „Tvoje sperma, tvoje vajíčko?
Já? Jak?“
A pořád s těma lidma musím strávit zbytek týdne.
Do Severní Karolíny ve skutečnosti nejezdím kvůli rodičům.
Jezdím tam kvůli bráchovi, který má pět dětí, který mám děsně rád.
Ve velmi specifickým pořadí.
Jako, není to vyrovnaný. Mám oblíbence.
Řeknu vám jejich pořadí. Jako, na druhým místě...
Na druhým místě jsou jeho dva nejstarší, který jsou podle mě fakt cool
a chci, aby si mysleli, že jsem cool, ale podle mě si to nemyslí.
A někdy postují fotky celebrit
na akcích, kde jsem byl taky. A to zraňuje moje city.
„Jestli nepostnete strejdu gaye...“
Takže to nejsou moji oblíbenci. Můj oblíbenec je moje neteř Lorden.
Lorden mám hrozně moc rád. Je jí osm.
Je fakt chytrá. Je fakt vtipná.
Je fakt charizmatická. Hrozně rád s ní trávím čas.
Vzal jsem ji na hřiště. Běhali jsme po parku,
byli jsme na houpačkách a na kolotoči.
A Lorden chtěla, ať se s ní sklouznu na klouzačce.
A vzala mě za ruku. Odvedla mě nahoru na klouzačku
a sedli jsme si. Sedla si vedle mě.
Než jsme sjeli dolů, otočila se na mě, dotkla se mojí hlavy a řekla:
„Strejdo Rode,
mám ráda tvoje vlasy.
Jsou měkký.“
A já na to:
„Finančně tě zaopatřím do konce života.“
A myslím to vážně. Fakt. Víte, jak to vím?
Odcházeli jsme z parku, vraceli se k autu
a museli jsme přejít silnici.
Lorden skoro vběhla do silnice, když se blížil autobus.
A v tu chvíli mi došlo, že kdyby bylo třeba,
odstrčil bych Lorden z cesty
a nechal se srazit tím autobusem, protože tak moc ji mám rád.
A byl bych to udělal,
i kdyby to bylo pro moji rodinu děsně finančně nevýhodný.
Popravdě. To byste rovnou mohli před ten autobus
strčit celou moji rodinu.
Nesnažím se určovat hodnotu života, protože je jí osm
a její potenciál je bezmezný, ale já jsem jeden z milionu. Jako...
Je nepravděpodobný, že by se to stalo dvakrát v jedný rodině.
Chci, aby žila, ale už jste někdy byli na pohřbu dítěte?
Není to tak smutný, jak si myslíte.
Ne, lidi tam vedou hypotetický řeči, jako:
„Ach, mohla být prezidentem.“
Vy musíte být jako: „Jo, jasně. Jestli prostě plácáme.“
A říkám, dokud jsem naživu, budeme truchlit na Havaji.
Každopádně, je naživu. Všichni jsme.
A užili jsme si spolu tak báječný týden. S Lorden jsem si užil skvělý týden.
Díky tomu jsem si uvědomil, jak hrozně malicherný jsem byl, hrozně hloupý,
že jsem chtěl od rodiny tolik chvály, víte?
Můj obranný postoj zmizel.
A... já...
nevím, prostě mi došlo, že se můžu postarat
o svoji rodinu, což je dobře.
A měl jsem nápad, že předtím, než se vrátím do New Yorku a budu gay,
že...
Zastavil jsem se u bankomatu a vybral pár tisíc dolarů
a chtěl jsem je schovat v mámině šuplíku,
přijal jsem roli velikonočního zajíčka.
Byl jsem jako: „Schovám to.“
Začal jsem si představovat její tvář, až je uvidí.
Byl jsem jako: „Bude tak nadšená, až to uvidí.“
A když jsem ty peníze dával do mámina šuplíku s ponožkama,
došlo mi to.
A slyšel jsem v hlavě jenom hlas toho pastora...
jak říká: „To, co dnes zasejete.“ A došlo mi, že Bůh vyhrává.
Fakt vyhrává.
Když jsem doma...
v Severní Karolíně, pořád tomu říkám doma. Šílený, co?
Je to pro mě těžký, protože...
naši žijí v domě, kde jsem vyrostl.
A jsem tam.
Je to... jako časová schránka, jako...
Připomnělo mi to, jak moc jsem se snažil být heterosexuál.
Jako dítě jsem se vážně hrozně moc snažil
být heterosexuál, být prostě teenager.
Moje skříň z dětství je plná hip-hopových hadrů.
Měl jsem značky Girbaud a Sean John, víte, snažil jsem se být cool.
Byl jsem v obýváku rodičů
a díval se na místo, kde býval počítač.
Pamatuju si, jak jsem byl na střední,
chodil jsem domů dřív, než naši přišli z práce,
a měl jsem pro sebe tak 15 až 20 minut.
Vzal jsem máminu Bibli, kterou měla v obýváku,
a schoval ji do šuplete.
A pak měla plakát „stopy v písku“.
Ten jsem otočil čelem ke zdi, aby to Ježíš neviděl.
A pak jsem šel na stránku BiLatinMen.com
a vyhonil si, ale tak moc jsem se snažil být hetero.
Vyndal jsem Bibli z šuplíku
a otočil plakát zpátky, aby se Ježíš mohl koukat,
a přinutil jsem se si vyhonit u hetero porna,
protože vím, že Bůh miluje kundičku.
Byl jsem jako: „Jsi na mě pyšnej, co? Podívej se na mě, Bože.
Udělám se, když se dívám na holky.“ Tak hrozně jsem se snažil být hetero.
Byla to fakt výzva.
Největší výzva přišla v lednu roku 2000,
tenkrát D’Angelo...
vydal hudební klip k „Untitled (How Does it Feel)“.
To bylo velký. Někteří z vás
nevíte, o čem mluvím, a nebojte, rád vysvětlím,
proč to bylo důležitý.
D’Angelo je neosoulový umělec z Virginie, který byl v roce 2000
nejvíc sexy chlap na světě.
D’Angelo byl tak sexy, že mu to vlastně zničilo život.
Byl tak sexy, že byste zapomněli, že měřil 170 centimetrů.
Tak moc byl sexy. Povznesl se nad výšku.
A udělal videoklip, který byl celý o jeho tělu.
Byl celý o jeho tělu a jeho tělo bylo tak perfektní.
Tak sošný. Viděl jsem Michelangelova Davida na vlastní oči.
Není to nic moc.
Ušetřete si výlet do Florencie. Koukněte na klip.
To video se odehrává v černý nicotě.
Na ničem jiným nezáleží.
A kamera pomalu v jediným záběru zabírá D’Angelovo tělo,
začne na jeho vlasech.
Měl perfektně zapletený copánky.
Bylo jasný, že na něm nějaký černošce fakt záleželo.
Kamera se pohybuje dolů po jeho tváři, krásný tváři, krásných očích,
jeho bradce,
bradce, která rámuje ty nádherný, plný rty.
A celou dobu se usmívá
a zpívá a usmívá se a zpívá, a měl malou mezeru mezi zuby.
A vespodu měl pár křivých zubů,
ale bylo to sexy.
Na návštěvu zubaře byl moc mužný. Bylo to sexy.
A kamera se pohybovala níž, na jeho krk.
Začínal se potit.
A pamatuju, jak mu na krku pulzovala žíla a přímo tady měl tetování,
a kamera šla dolů k jeho hrudi.
Pamatuju si jeho hruď, byla tak zpocená. Všechen ten pot,
jak se potí všude, a měl takový nádherný prsní svaly jako polštáře,
roztomilý bradavky jako kousky čokolády
a jeho paže byly zpocený a vypadaly jako sladký brambory.
Měl paže úplně obalený potem a ten pot se smíchal
s D’Angelovým deodorantem,
takže tam byla jedna bílá kapka potu,
která tekla dolů po jeho břišácích. Neměl jich šest, spíš tak osm.
Jako, kontrastovaly, když zpíval.
Byly jako tác se sušenkama. Nádherný.
A měl takovou cestičku, která směřovala dolů do véčka.
Musíte pochopit, že to byl rok 2000.
Nikdo z nás véčko předtím neviděl. D’Angelo byl první chlap s véčkem.
A véčko je sval, který cvičení nezískáte.
Ten získáte jenom šukáním. Musíte si ho zasloužit.
A D’Angelo měl takový nádherný žlaby na odtok ejakulátu.
A celý video...
A ani nestál bez hnutí. Jenom se lesknul ve světle
a pomalu se otáčel jako grilovaný kuře.
Jenom jako ze strany na stranu.
Když to video skončilo...
Musíte chápat, sledovali jsme televizi společně celá rodina.
Takže tam sedím s prakticky všema lidma, co v životě znám,
a tohle je jedno z uměleckých děl, na který se musí reagovat.
Jako, všichni v místnosti museli něco říct.
A já jsem malý skrytý gay. Nevím, co říct.
Nevím, co říct.
Jako, chci reagovat tak, jak reagujou holky.
Chtěl jsem vstát a jít se pomalu dotýkat televize.
Jako by to byla návštěva ve vězení, hezky pomalu.
Ale nemohl jsem. Musel jsem být silný. Musel jsem být chlap.
Takže jsem zopakoval nějaký pitomý maskulinní kecy,
který říkal můj brácha.
Jako: „Písnička je cool, ale zbytek je moc.“
Víte, sračky, který jsem si nemyslel. Nemyslel jsem si je.
Snažil jsem se, vychovali mě jako heteráka.
A když vás tak vychovávají, víte, že je jenom jedno pravidlo.
„Nebuď gay.“
A já to pravidlo porušil.
Jako, je jenom jedno pravidlo. „Nebuď gay.“ A já se tolik snažil.
Tak dlouho jsem sám sobě lhal o svý sexualitě a o tom, kdo jsem.
Zažil jsem si takový divný období, někdy kolem roku 2013, 2014.
Měl jsem v televizi show.
The Carmichael Show,
v tý show jsem byl hetero, nosil jsem Jordany,
snažil se lidi svést ze stopy. Nikdy jsem veřejnosti na očích takhle nebyl.
V tý době jsem byl hodně vidět.
A v tý samý době se objevil Grindr.
Takže jsem si užíval s chlapama a...
bylo to šílený, protože jsem měl hodně veřejný život
a fakt soukromý život,
a snažil jsem se ty dva světy udržet oddělený.
A děsilo mě to.
A protože jsem byl vyděšený, dělával jsem něco nemorálního.
V tý době jsem měl falešný profil.
Stydím se, že to musím říct.
Nikdy byste neměli posílat cizí fotky.
Já si to ospravedlnil,
hříšník změní svět, aby si ospravedlnil hřích.
Vím, že je to špatný, ale myslel jsem, že...
objektivně vypadám líp, než ten černoch na těch fotkách.
Takže jsem si říkal, že to lidi příjemně potěší.
Říkal jsem si, dotyčný dorazí, bude naštvanej,
a pak bude jako: „Fajn, dostal jsi mě.“
Ale pamatuju si jednu noc, kdy jsem byl v New Yorku,
vždycky jsem se tam ubytovával v hotelu Bowery, na Lower East Side.
A ubytovával jsem se tam z vážně pochybných důvodů.
Ne kvůli dobrý pokojový službě.
Ale protože jste mohli použít výtah bez přístupový karty.
Je to pochybný, co?
Když za mnou někdo šel pozdě v noci,
nechtěl jsem se prozradit tím, že bych volal na recepci
a vymýšlel si lež.
„Přijde můj obchodní partner, tak ho pošlete nahoru.“
To jsem dělat nechtěl. Takže, byl jsem v The Bowery.
Pozdě v sobotu, nebo v neděli brzo ráno.
Projížděl jsem Grindr. Sledoval Saturday Night Live.
Snažil jsem se najít někoho, kdo by přišel.
A psal jsem hlavně bělochům,
protože jsem měl pocit, že nebudou znát moji práci,
když neví, kdo jsem, je to bezpečný.
A nedaleko byl jeden běloch.
Akorát odcházel z klubu. Jmenoval se Liam.
A psali jsme si, však víte, klasický Grindr kecy.
Co máš rád? Jsem ubytovaný v hotelu The Bowery. Jasně. Doraz.
Takový sračky. A Liam jde ke mně, aby mi vykouřil.
Pardon, že to říkám tak explicitně.
Říkám to jenom proto, že to je jediná dobrá věc
na tom být gay, můžete být totiž naprosto upřímní,
proč za vámi někdo jde.
Na rozdíl od lží heteráků.
Hetero chlapi musí posílat zprávy jako:
„Chceš zajít na zmrzku?“ Nebo: „Nezajdeme na stand-up?“
Ve skutečnosti chcete vykouřit. Ale to říct nemůžete.
Liam mi jde vykouřit péro, tak si oblíknu svoji uniformu utajovanýho gaye,
takže si vezmu basketbalový kraťasy a bílý nátělník a utáhnu si durag šátek.
A přepnu z SNL na sportovní kanál ESPN, protože si rád nechávám kouřit
při znělce komentářů PTI.
Ozve se ťukání na dveře. Otevřu.
Stojí tam Liam, běloch, tak 175 cm, krátký sestřih.
Má na sobě krátkou bílou bundu s oranžovým lemováním a vapuje.
A vyfouknul do vzduchu oblak kouře. A když se kouř rozptýlil,
Liam mi položil nejstrašidelnější dotaz, jaký můžete utajovanýmu gayovi položit.
Liam se zeptal...
„Neznám tě náhodou?“
Mně se zastavilo srdce
a napadla mě v tu chvíli ta jediná možná rozumná myšlenka:
„Budu muset toho bělocha zabít?“
Jako častý host jsem věděl, kdy vyváží odpad,
tak by mi to možná prošlo.
Ale i tak jsem si nechal vykouřit. To je bláznivý na tom být chlap.
Nadrženost vítězí, i v riskantních situacích.
Chlapi si nechávají kouřit i ve válce.
Nechal jsem si vykouřit, ale byla to ta nejpodezřelejší kuřba
mýho života.
Liam klečí, dívá se nahoru
a celou dobu se snaží přijít na to, kdo jsem.
Střídá oči, sem a tam. A já se snažím si to užít,
ale zároveň kroutím obličej, abych vypadal jako někdo jiný...
Dělám tohle.
Jsem nervní. Byla to nervy drásající kuřba.
Každopádně, Liam to dokončí. Vstane.
Zase si oblíkne bundu.
Míří ke dveřím a já myslel, že mi to prošlo.
Jenže přímo předtím, než odešel,
se otočil a řekl... Nikdy nezapomenu, jak to Liam řekl.
Řekl...
„Mám to.“ A já si říkám: „Do hajzlu.“
A Liam říká: „Jsi Michael Che.“ A já na to: „Ano.
To jsem přesně já.“ Živě z New Yorku, bejby.
Naštěstí už to nedělám.
Víte, tajit sexuální orientaci je děsně stresující.
Jsem rád, že už to nedělám. Jsem na to fakt hrdý.
A řeknu vám, pokud někdo něco tajíte,
a tím myslím cokoli, měli byste říct pravdu.
Protože je to fakt důležitý a budete se cítit líp.
A myslím, že svět pak bude lepší místo.
Vlastně mám teorii, že se sníží množství násilí ve špatných čtvrtích...
o 15 %, pokud budou černoši moct být gay.
To je moje teorie. Statisticky to ještě spočítaný nemám.
Jediný, z čeho mám pořád strach, je projevování citů na veřejnosti.
Jako, děsí mě...
něco na tom být na veřejnosti
a líbat svýho přítele,
držet ho na veřejnosti za ruku, z toho jsem trochu nervózní.
Přijde mi, že tak ze sebe dělám terč. Vážně mě to děsí.
A snažím se to překonat. Loni v létě
jsme s přítelem jeli do Paříže a šli jsme na večeři.
A vážně dobře jsme se bavili, smáli se a pili saké.
A vyšli jsme z restaurace a rozhodli se jít zpátky do hotelu pěšky.
A na chodníku ke mně můj přítel natáhl ruku
a v tu chvíli jsem byl jako: „Hele...
nech to být, Jerrode.
Je to v pohodě. Jsi gay. Buď na to hrdý.“
Jsem zamilovaný. Chci to ukázat.
Nechci se bát a dál to tajit. Chci to ukazovat.
Pamatuju si, jak jsem se natáhnul a chytil přítele za ruku
a políbil ho,
a fakt jsem se cítil dobře.
Dokud...
se neobjevil takový starý Nissan, který jel plíživě vedle nás.
Jsem ze čtvrti. Nemám rád, pomalu projíždějící auta.
Cokoliv pomalého.
Tuhle jsem stál na molu a přímo přede mnou zpomalila jachta,
a já byl jako: „Teď začnou střílet.“
Nemám rád plížení. Zkouším o ignorovat.
Jdu a držím přítele za ruku,
snažím se cítit hrdě.
Jeden z těch týpků, v tom autě bylo tak pět nebo šest Pařížanů,
jeden z nich zakřičel něco francouzsky.
Ignoroval jsem to, prostě jsem šel dál.
A pak jeden z těch týpků hodil kelímek s něčím, co myslím, že byla voda,
hodil ho z okýnka a nás to celý zlilo.
Auto odjelo a já byl nasranej.
Moje prvotní reakce byla běžet za autem a porvat se s nima.
Prát se zrovna moc neumím, ale v Paříži bych zmlátil všechny.
Ale jsem naštvaný a mám zraněný ego.
To poznám podle toho, že myslím na peníze.
Jsem jako: „Chudý hajzlové. Takovejch aut si koupím deset.“
Pak jsem začal vykřikovat: „Koupím si tvýho tátu a ošukám ho.“
Prostě šílenosti.
A zuřil jsem a pustil přítelovu ruku.
Mumlal jsem si jako Joe Pesci,
jako: „Ti hajzlové. Za to někdo zaplatí.
Za to někdo zaplatí.“ To jsem opakoval.
„Někdo za to kurva zaplatí.“ Dorazili jsme zpátky do hotelu
a já seděl na okraji postele. A v tu chvíli...
jsem se rozbrečel.
V životě jsem takhle nebrečel.
Došlo mi, jak nefér to bylo...
jak zkurvený to bylo,
že jsem hrdý a zamilovaný a oni po nás mrsknou vodu,
a je to děsně nefér.
A Michael si sednul vedle mě.
Hladil mě po zádech a já říkal: „To je tak zkurvený.
Je to tak děsně nefér.“
A Michael byl jako: „Jerrode...“ „Je to tak děsně nefér.
Je to tak zkurvený.“ A Michael je jako: „Já vím.“
A já říkám: „Proč by to dělali?“ A Michael řekl: „Hele...
slyšel jsem, co říkali, a...
i když francouzsky moc dobře neumím, trochu rozumím.
A nevím, jak to říct, ale...
Nemyslím, že po nás hodili vodu,
protože jsme gayové.“
A já přestal brečet. Zdvihl jsem oči.
A byl jsem jako: „Ne?“ A on: „Jo,
myslím, že hodili vodu po tobě, protože jsi černoch.“
A já na to:
Tolik jsem se babral v homofobii, že jsem zapomněl na rasismus.
NEBUĎ GAY
Překlad titulků: Barbora Lutovska