Downloaded from YTS.MX
Последния път, когато ме даваха по телевизията, направих риалити шоу.
Official YIFY movies site: YTS.MX
ТЕАТЪР "МАРДЖЪРИ ДИЙН" НЮ ЙОРК 20.02.2025 Г.
Наскоро се разкрих
и все още се борех с т.нар. подсъзнателна хомофобия.
Непрестанно изневерявах на човека, когото много обичах.
Не бях този, който трябваше да бъда.
Появи се идеята, че ако документирам всичко,
от което най-много се срамувам и го покажа на света,
донякъде ще се очистя от срама.
Гордеех се с моето шоу.
Погледнах в Туитър да видя
дали има друг,
който преживява същото като мен.
Първото, на което попаднах, беше:
"Защо негърът Джерод има бял приятел?"
Моя грешка. Прецаках се.
Така се втренчих в хомофобията, че забравих за расизма.
Не знам дали някой от вас някога е бил нападан онлайн
от черни гейове, но ви уверявам, че не е смешно.
Бяха ужасно злобни.
Видях още нещо в Туитър.
Някой беше качил снимка на бял мъж, който държи миеща мечка.
И пишеше: "Ето го Джерод с гаджето си."
Съкрушително, но някак си смешно и стана по-зле.
Прочетох всичката помия. Не откъсвах поглед.
Всяка дума.
Знам, че се чудите защо не съм оставил телефона.
Нямах нужда от това. Но не можех.
Чували ли сте звездите да казват,
че не гледат в Туитър и не четат коментарите?
Лъжат.
Всеки чете всяка дума, дори и оттеглилите се звезди.
Например, ако искате да пишете на Даниел Дей-Луис...
Просто напишете в Туитър "Ей, Даниел Дей-Луис, да го духаш."
Ще го прочете.
Хората изливат мръсни лъжи за мен,
за живота ми и за секса.
Някой дори каза, че мразя себе си и ненавиждам черните.
Че се забивам само с бели. Това не е истина.
Уверявам ви, че не е вярно. Бил съм с много черни мъже.
Просто моят тип чернокож мъж е много мъжествен.
Понякога попадам в сексуална конкуренция с тях,
където никой не иска да е пасивен.
И накрая си държим членовете в патова ситуация.
"Добре, ти го духай."
"Не. Ти го лапни."
Хайде, поза 69 на ''три''.
Тази простотия продължи дълго.
Четях за себе си и започнах да деградирам.
Чувствата ми бяха наранени и трябваше да направя нещо.
Започнах да ходя на терапевтка. Черна.
Исках да разбера защо имам бял приятел.
На първата сесия, няма да лъжа, влязох надъхан.
Ритнах вратата.
Попитах дали съм Кларънс Томас.
И тя отвърна: "Добре."
Каза ми да се отпусна, да сваля палтото си и да се настаня удобно.
Попита какво ми е.
Отговорих, че интернет е срещу мен.
Попита какво ми казват.
Прочетох й
написаното в Туитър, че причината да имам бял приятел
е комплексът ми за малоценност към белите.
Терапевтката грейна.
"Ще изследваме това нещо, Джерод.
Разкажи ми за детството си.
Какви са връзките ти с белите?
Чувствал ли си се някога непълноценен?"
За първи път се замислих. Казах си: "Хм."
Мисля си за детството
и си спомням, че в целия квартал живееха черни хора.
Основното ми училище беше като експеримент на сдружение за справедливост.
Всяка сутрин пускаха националния химн в изпълнение на Уитни Хюстън.
Не е ли лудост?
Баба работеше там в едно кафе.
Всичките ми съседи бяха черни с изключение
на едно бяло семейство, което живееше в една къща
накрая на улицата.
Но истината е, че всички от тях
страдаха от някакво умствено разстройство.
Казах на терапевтката ми:
"Не мисля, че съм имал комплекс за малоценност.
През първите 13 г. от живота си мислех, че всички бели са бавноразвиващи се."
Наистина така мислех.
Първият бял филм, който гледах, беше "Форест Гъмп".
Гледах екрана и се чудех
как белите се справят в този свят,
след като са толкова изостанали.
Знаете ли кога не ми беше приятно? Когато черните ми се сърдеха.
Ако сте го преживели, ще знаете, че е неприятно.
Никой не може да го издържи.
От друга страна е чудесно, когато черните те харесват.
Вървях по улицата онзи ден
и един черен пич отвори прозореца и ми вика:
"Здрасти, виждам те."
Кой, мене ли? Виждаш ли ме?
Изправих се. Знаете ли как се почувствах?
Усетих се забелязан. Обичам, когато черните ме одобряват.
Не разбирайте погрешно. Харесвам похвали и от белите.
С благословията на белите се чувствам финансово сигурен.
Искам черните да ме харесват, но една бяла дама от НВО ме одобри
и оттогава съм мултимилионер. Различно е.
Благодаря. Ще й кажа.
Бях обезпокоен. Притеснителен съм.
Моето безпокойство е особено.
Най-много се тревожа, когато всичко е спокойно.
Щом нещата ми вървят добре, вече съм неспокоен.
Започвам да чакам нещо да се случи.
Ако на 11 септември бях в Ню Йорк, за мен случаят щеше да бъде
емоционално утвърждаващо преживяване.
Ще ви кажа защо. Щях да се разхождам навън,
денят щеше да е спокоен и птичките щяха да чуруликат.
И изведнъж един самолет щеше да се блъсне в една сграда
и първата ми мисъл щеше да бъде: "Знаех си, копеле,
че ще стане някакъв шит". Това се случваше в сърцето ми.
Нервен съм и прехвърлям притеснението във връзката си.
Аз съм неспокойният в отношенията ни. Лудостта на любовта
е, когато някой ти каже, че те обича,
трябва да му повярваш.
Безумие. Не мислите ли така?
Умопомрачение. Имам нужда от повече доказателства.
Събуждам приятеля ми през нощта и питам: "Обичаш ли ме?"
Опитвам се да го разтърся, да го хвана неподготвен.
Разбирам сватбите.
Като млад не ги харесвах. Бунтувах се срещу тях.
Полудявах, когато приятелите ме канеха на сватба.
Питах ги защо ме канят на това посредствено шоу.
Няма секс, свирят само поп хитове.
Трябваше да летя със самолет, за да ви гледам как решавате.
Да пътувам толкова дълго, за да наблюдавам бавния танц с баща ти.
Майната ти. Така се чувствах, преди да се влюбя.
Сега разбирам, че идеята за сватбата не е празненството.
Причината са свидетелите.
Затова се жените.
Сватбата е моментът, когато човекът,
който твърди, че ви обича, застава до вас.
Каните всички, които сте познавали през целия си живот.
Твоето семейство е тук. Неговото също.
Каните портиерите на сгради, в които вече не живеете.
Всички идват.
Викате най-добрите си приятели да се подредят в редица зад вас.
И да гледат тоя скапаняк.
Смисълът на цялата церемония е да се обърнете към него и да кажете:
"Каква беше оная тъпотия, с любовта?
Сега я кажи на тях. Леля ти долетя отдалече.
Сподели с нея, че искаш да умреш с мен.
Кажи "до смъртта"."
Затова се прави сватба. Аз...
Сега разбирам, защото съм влюбен и искам да се оженя.
Наистина. Много обичам приятеля си.
Той е най-добрият ми приятел и всеки миг с него е удоволствие за мен.
Обичам да лежа в скута му, докато играе "Марио".
Надявам се да бъдем завинаги заедно.
На 6 януари имахме годишнина.
Да.
Той направи революция в сърцето ми.
Не му е приятно като го казвам, но на мен ми харесва.
За мен е ново и вълнуващо.
Равнопоставени сме и това наистина е важно.
Но не мислете, че нямаме различия.
Те са много. Израснали сме в разнородни среди.
Слушали сме различна музика.
Аз слушах много рап и Джей Зи.
Любимите ми песни са за наркодилър
с пистолет, който правел каквото трябва, за да оцелее.
Моят приятел е израснал, слушайки Бьорк.
И Джоана Нюсъм.
Любимите му песни са за врабче, което е пометнало.
Различни сме, но смятам, че сме равни.
И това е важно.
Трябва да бъдеш със свой равен.
Налага се.
Защото, ако се почувстваш късметлия, ще ти изневеряват.
А ако знаеш, че другият е късметлията,
непрекъснато ще гледаш накъде да кривнеш.
Трябва да сте равнопоставени. С приятеля ми сме точно такива.
Аз съм богат, а той е бял. Равни сме.
Това е истинско равенство.
Но не мога да спра да се сравнявам с него.
Всичко, което той прави, за да се усъвършенства,
приемам като лично обвинение.
Ако стане сутрин преди мен,
се чувствам като мързелив скапаняк.
Това е най-добрият пример, за който се сещам.
Купихме машина за гофрети от "Уилямс-Сонома".
Обичам гофрети и "Денят на гофретите".
Предната вечер се развълнувах.
Попитах приятеля си: "Ще направиш ли утре гофрети?"
Каза "Да".
Спах осем часа и се събудих щастлив като на Коледа.
Слизам долу, а приятелят ми прави гофрети.
Но ги сервираме по различен начин.
Аз обичам да взема гофретата и да я разкъсам на парчета.
Правя малка гофретена планина.
После разтопявам половин тенджера масло
и накисвам гофретите.
След това вземам най-евтиния сироп.
Нищо общо с първокласния кленов био сироп.
Съвсем прост.
Много го обичам.
После потапям гофретите в него.
Слагам чинията в микровълновата фурна за 14 секунди.
Трябва да ги оставите, докато започнат да излизат балончета.
И отивам на масата. Така обичам гофретите.
Приятелят ми ги яде с лъжица
сметана и горски плодове.
Би трябвало да не е важно.
На кого му пука? Ядем гофрети по различен начин.
Но сравнението започва. Седя на масата,
гледам си гофретите, как блестят на светлината.
Поглеждам през масата моя приятел и неговите гофрети.
После пак моите и отново неговите.
Гледам моите и рязко казвам:
"Значи аз съм просто негър за теб."
Това е всичко, което виждаш у мен. Черен с висок холестерол,
като баща ми и неговия баща." Не е искал да говоря това, закусваме си.
Но аз винаги сравнявам.
През цялото време всичко, което правим.
Мисля си как работим.
Важно е как общуваме един с друг.
Винаги съм ядосан, когато се уча какво да правя във връзката си,
защото съм чувствителен и съм постоянно наранен.
Непрекъснато.
Понякога приятелят ми казва нещо, от което разбирам,
че никога не е удрян в лицето.
Разбирате ли? Неговият тон.
Той понякога е пасивно агресивен
и този вид агресия е бяло насилие.
Не мога да се боря с него.
Не така действат гей връзките. Поне така си мислех.
Смятах, че ако му се ядосам, ще се приготвим за бой като мъже.
Без полиция. Първият пребит ще се извини.
Но това не се получава. Трябва да изразя чувствата си.
Трябва да му казвам, когато ме наранява.
И това ми е изключително трудно,
защото е много гейско.
Не ме разбирайте погрешно. Ще му духам до първи петли.
Но няма да му кажа, че ми е наранил чувствата.
Аз съм мъж, мамка му!
Харесва ми. Бих искал да мога да кажа на Майкъл,
когато съм обиден, защото така е правилно.
Но за съжаление,
много добре успявам да скрия чувствата си от този, когото обичам.
Когато правиш нещо добре, е трудно да не го използваш като опора.
Може да се справяте с прикриването.
Задържането на чувствата е игра, в която само вие играете.
Обектът на закачката трябва да ви попита кое не е наред.
Като вие не казвате, че нещо се случва.
Вижте какво трябва да направите. Първо, не изглеждайте ядосани.
Иначе губите.
Тогава разбират, че ви е грижа и всеки знае,
че в една връзка силният е този, който по-малко се връзва.
Не показвайте яд.
Правете се на много умислени.
Трябва да изглежда,
че решавате сложно математическо уравнение.
За другия е невъзможно да разбере. Вглъбен си в себе си.
Не казвай нищо на глас.
Само си мисли: "ако две и три е пет..."
Първо няма да забележи.
Няма да попита какво се е случило.
Ще попита нещо обикновено като "Какво искаш за вечеря?".
И това ще те побърка.
Това означава да положиш повече усилия.
Задържаш цялата си обич.
Не му давай никаква любов.
И пред него я излей върху някой друг.
Ако няма друг, дай я на кучето.
Бих се търкалял по пода с кучето
и ще го питам: "Кой е най-доброто момче вкъщи?
Кое е любимото ми момче?"
Не се смейте. Недейте.
Когато излезе от стаята, може да ревете от смях.
Надявам се да се върне да пита кое е толкова смешно.
Отговорете просто: "Нищо."
Понякога отнема два дни,
докато те попита какво се е случило.
Ще ви кажа честно. Често на приятеля ми
му трябва много време, докато ме попита.
И на мен така ми е писнало, че отговарям: "Какво?
Скъпи, няма нищо.
При теб всичко наред ли е?"
Понякога къщата ми е потънала в повсеместна лъжа.
Искам да съм по-добър. Имам нужда от това.
Чувствам, че трябва да порасна по отношение на връзката ми.
Искам да мога да изразявам чувствата си, да бъда открит и честен.
Знам колко е важно.
Изключително ценно за нашата връзка.
Тя е отворена
и това беше негова идея.
Моята е да изневерявам.
Исках да имам таен живот.
Лъжата да тежи на душата ми. Да се прибера вкъщи и тихо да седя
на пътеката към дома, както правеше баща ми.
Не исках да отварям връзката ни. Страхувах се от преценката на другите.
Чувствам какво мислят някои от вас.
"Какво означава отворена връзка и за какво ни е?"
Ако наистина обичате някого,
не искате ли да бъдете само с него?
Отговорът е не. Искам да чукам всички и винаги.
Наистина. В главата ми се върти една игра.
Всеки път, ако съм в непозната стая си мисля, че ако вратата се заключи...
кого пръв ще изчукам? Имам списък.
Имам и резервни варианти. Много съм сексуален.
Уча се да приема това за себе си.
Не мога да продължавам да живея и да потискам сексуалността си.
Не мога да се правя, че искам да спя само с един.
Тази лъжа е резервирана за хетеросексуалните.
Това е, което вие правите. Непрекъснато го виждам.
Онзи ден бях на вечеря с мой приятел и съпругата му.
Говорехме за актриси и някой спомена Сидни Суини.
Тя е хубава и някой попита хетеросексуалния ми приятел
какво мисли за нея. Той излъга...
Каза дума, каквато мъжете използват, когато момичетата им са с тях.
"Сидни ли? Приятна е."
Така го каза. Гласът му се вдигна една октава.
"Приятна е.
Има две очи, нос и уста."
Гледам го в лицето и мисля за приятна ли я намира?
Или иска да й изяде дупето след фитнеса. Кое е вярно?
Разбирам, че е трудно да бъде толкова истински.
В отворените връзки има голяма прозрачност.
Може и да е добре.
Би било красиво да си открит и честен с някого,
но може да бъде и трудно да му кажеш, че те интересува...
че искаш да се натискаш с други. Тежко е.
Например, един тих следобед вкъщи
моят приятел се е свил с хубава книга.
Гори свещ с парфюм "Льо Лабо" и свири Ен Пи Ар Тайни деск.
Трябва да наруша това спокойствие, да го погледна и да кажа:
"Ей, вместо да прекарам вечерта тук и с теб,
мисля да отида и да изчукам в устата един 23-годишен.
Ще се върна за вечеря." Много е трудно.
Тежко е да се каже. Вижте как реагирате.
Какво означава това?
Хората мислят, че връзката е отворена,
когато сексът с партньора ти те отегчава.
Това не е истина. Поне за мен.
За мен да имам секс, съчетан с любов е нещо ново.
Много скорошно.
Моят приятел е първият, когото съм чукал и уважавал.
Не знаех, че така трябва.
Много го уважавам и сексът ни е страстен.
За мен ръцете му са най-топлото място на света.
Харесвам секса с него. Свързани сме.
Гледаме се в очите и ги сменяме. Разбирате ли?
Ляво, дясно, ляво, дясно.
Като се чукаш сменяш очите и всичко придобива смисъл.
Моят приятел е моята Клеър Хъкстъбъл.
Шоуто не е изнасилило никого. Имам предвид...
Израснал съм с "Шоуто на Козби".
За мен Клиф и Клеър Хъкстъбъл бяха значима двойка.
Двама души, които се уважаваха.
Бяха професионалисти. Обичаха се.
Създадоха семейство заедно.
Така гледам и на моя приятел. Искам да имаме семейство.
И много харесвам смисления секс, който имаме.
но... понякога
искам
да насиля една курва.
Само аз ли? Добре. Единствен съм.
Някакъв непознат от интернет
иска да го унижа.
Не го уважавам. Той също не ми се възхищава.
Някой идва, за да поиска бутилка вода.
Давам му евтина пластмасова.
Пазя стъклените за мен и любимия.
Но онези се набръчкват като боклуците от "Поланд спрингс".
Не използвам дори истинския си глас.
Говоря с няколко октави по-ниско. "Какво става?"
Аз съм малко по-доминиращ. Те искат да са в подчинение.
Готови са да ги задавя. Това ми харесва.
Разбирате ли?
Задавяли ли сте някого, когато е стигнал доста навътре?
Разбирате ли какво имам предвид?
Започват да се тресат и да кашлят. Харесва ми.
Обичам да плюя на хората в устата.
Правили ли сте го? Нали разбирате какво ви казвам?
Но не като лека мараня.
А като птицата, която храни малкото си.
Навътре, почти расистки.
Като очи вперени в наградата с желание дълбоко отвътре.
И се изплювате ниско.
Но пропускате устата и улучвате окото.
Висок съм и ако чукам някого отзад,
искам да опитам с левия крак,
да го изнеса напред и да му стъпя на лицето.
и един мръсен чорап "Найк" на физиономията му.
В това време ще му говоря: "Нали ти харесва?
Вземи тая гняс. Отвори за татко. Хайде."
Не искам да правя това с Клеър Хъкстъбъл.
Има копринена пижама и е адвокатка...
Работи сутрин.
Връзката ни е отворена.
Следователно моят приятел чука и други.
Честно казано, не ми е приятно.
Ама никак. Готино е, ако аз го правя,
но мразя, когато той участва.
Защото след това трябва да си разкажем какво е било.
Не искам да мисля за гаджето ми с мръсен чорап на лицето.
Моят приятел е също много описателен.
Понякога използва думи, които не ми излизат от ума.
Описа последния, с когото се беше свалил,
като притежател на торбест чеп.
Какво? Тази фраза не я чуваш всеки ден.
Замислих се: голям като торба за смет?
Вече не гледам на торбите за смет по същия начин.
Чудех се: "Има торбест орган?"
Не искам да прави секс без мен.
Вече имам идея да стана воайор.
Вижте! Знаете ли какво е това?
Това е човек, който гледа как любимият му
се чука с друг. Не знам защо, но в момента ми харесва.
Знаете ли защо? Ако приятелят ми
има приятно сексуално преживяване с друг,
не искам да бъда елиминиран от спомена.
Това е всичко.
И ако после си мисли за случая,
искам да мога да му кажа да си спомни, че съм мастурбирал в ъгъла.
"Не ме забравяй."
Ще ви кажа кое е красивото във връзките.
Едно прекрасно нещо, което не очаквах, че ще ми е нужно,
а е много важно за мен.
Обичам да имам някого, който да може да говори с майка ми вместо мен.
Има голямо значение. Там е ключът.
В живота на всички нас идва моментът,
в който разбираме, че майка ни е обезумяла.
Да. Луда е. Кривата на живота й ...
Тръгва от отговорна жена, която ви прави сандвичи,
през приказлива дама без ограничения
и жена, която не искате да сяда до вас.
Това става с майка ви. Луда е.
Някои от вас ме гледат в момента
и си мислят, че не говоря за тях, защото майка им е готина.
Това обаче означава, че е алкохоличка.
Не е добре. Тя е луда и безотговорна дама.
Майка ви е тралала и затова има групови семейни чатове.
Там са братята и сестрите ви.
Така редувате отговорите си на лудата дама.
Снимки на странни деца, които не сте виждали,
или коледните светлини на някакви хора. Майка ви е откачена.
Майка ви е смахната, мъртва е или е била луда.
Няма други варианти. Всички майки полудяват. Чия е грешката?
Не знам. Може би на баща ви.
Защото той е мълчалив.
Баща ви говори все по-малко през всяка следваща година от живота си.
Моят стои тихо в един ъгъл
и само понякога изтърсва някаква глупост като
"Хм, нямам чувство, че е неделя."
Тогава го питам: "Извинете, сър. Мамка му, какво казахте?".
Напротив. Неделя е.
Баща ми замълчава и майка ми полудява.
Всички майки откачат, защото се радикализират.
Нямат приложение на майчината енергия.
Нещо ги радикализира.
Ако имате късмет, майка ви ще започне да се занимава с градинарство.
Честито. Паднала ви се е добра.
Но може би е в сатанинската педофилска конспирация.
Или както е моят случай, майка ви е луда по религията.
Сега мама обожава Исус Христос.
Като деца ходехме на църква, но не беше по този начин.
Нещо в тази дама се промени.
Мама обича Исус. Боготвори го.
Носи всичките му символи.
Непрекъснато цитира текста на онзи черния.
Исус е любимият й рапър. Няма търпение да се върне на земята.
Това е лудостта й. Очаква Христос да се появи отново.
Повтарям на майка ми: "Виж, познавам знаменитости,
никой от тях не излиза с най-големия си фен."
Трябваше да й кажа.
"Когато Христос се върне, няма да се ебава с теб."
Той ще се уплаши от майка ми.
Ще се отнесе с нея като с жената, убила Сълина.
Ще стои на километър от нея.
Понякога...
имам чувството, че съм в битка с Господ...
за душата на майка ми.
Мога да кажа кой ще спечели.
Защото продължавам да плащам за глупости.
А тя не спира да благодари на Исус.
Това ме скапва.
Наистина. Намирам се в специалната ситуация на играч от НБА.
Изкарвам хляба за семейството си. Всички са на моя сметка.
Плащам им храната.
Ще бъда честен с вас.
Превръщам се в републиканец от епохата на Рейгън. Но малко.
Малко. Виждам колко пари харчат за храна.
Дали да изпратя не тези цветнокожи една буца сирене
и торба с ориз като през 80-те години? Като че ли ще ядат месо?
Не разбирате.
Имам ТВ шоу и всички тези черни се пенсионираха като на магия.
Не получавам заслуженото уважение.
Наистина. Няма го.
Смятам, че семейството ми трябва да сложи моя снимка до вратата.
Трябва да се молят в посока на моя апартамент
поне пет пъти на ден. Така мисля.
Би трябвало да ме наричат почитаемия Джерод Кармайкъл
като Елайджа Мохамад.
Искам да бъда оценен. Не получавам признание и ми е тежко.
Понякога е трудно да си край тях.
Нали разбирате?
Тежко ми е да бъда със семейството си, защото...
Не мога да бъда себе си пред тях. Ако им покажа кой съм, те се обиждат.
Отказват да отидат на терапия.
Не знаят кои, по дяволите, са.
Проблемът е, че съм гей, а тези чернокожи не четат.
Понякога съм с тях за дълго време.
Току-що бях за една седмица в Северна Каролина...
Душата ми може толкова да издържи.
Започваме да играем "Уно".
Правиш глупости с хора, които не познаваш в тази светлина.
Ако приятел ме помоли да играем "Уно",
ще му кажа да се разкара.
Правя тия глупости с мама, търсейки начин да запълня времето.
Отидох в събота вечерта и тя ме помоли
да отида в неделя сутринта с нея на църква.
Съгласих се.
Беше грешка. Нали разбирате?
Има някои неща, които не би трябвало да правя.
Ходенето на църква е едно от тях.
С църквата имаме конфликт.
Случвало ли ви се е да бъдете най-умният в стаята?
Това съм аз в църквата. Като се огледаш наоколо,
те налягат едни черни мисли, пълни със снизхождение.
Гледам жените в храма: с ярки цветове
и големи шапки, и си казвам: "Ох,
ти беден, сладък, глупав скапаняк."
Трудно се разбира, че църквата е измама, пирамида.
Но аз го знам. Майка ми не.
Стоя на пейката до нея.
Идва време за дарения, което е любимият им момент.
Трябва да сложат парите в малки пликчета.
Това е номерът на църквата. Парите се крият от Господ.
Малък маскарад за пред Христос. После свещеникът стана.
Каза нещо, което според мен беше лудост.
Качи се на амвона и рече...
"И така, извадете пликовете,
защото Господ ми каза...
Звучи недоказуемо, брат. Господ ли ти е казал?
Точно това каза. "Господ ми каза...
семето, което посявате днес."
Точно така каза. "Това, което посявате.
Господ каза, че ще го умножи поне десет пъти до петък."
Определи, че ще бъде до петък.
Седя там и се опитвам да потисна смеха си. И се чудя истина ли е.
Като че ли Господ прошепва на ухото
на 80-годишен черен от Северна Каролина.
Сякаш Господ е собственик на онлайн казино.
Ще преобърна нещата. Нека не се притеснява.
Не се тревожете. Каквото дадете, ще го получа в петък.
Без притеснение. Това е лудост.
Погледнах наляво и видях, че мама си търси чантата.
Взема 20 долара от моите пари.
Виждам как ги поставя в плик и на табла.
Таблата изчезва завинаги.
Стоя и се чудя. Озадачавали ли са ви родителите?
Твоята сперма, твоето яйце.
Аз ли? Как?
И до края на седмицата трябва да бъда с тези хора.
Причината да отида в Северна Каролина не бяха родителите ми.
Отидох, заради петте деца на брат ми, които много обичам
в определен ред.
Не по равно. Имам фаворит.
Ще ви кажа как са подредени. Подгласниците...
Подгласниците са двете най-големи. Много са готини.
Искам да ме имат за пич, но не мисля.
Понякога качват снимки на известни личности
от събития, на които съм бил и това ме наранява.
Казвам им, че ако не качат чичо си гея...
Не са ми любимци. Най-мила ми е племенницата Лорден.
Много я обичам. Тя е на осем години.
Много е умна и забавна.
Харизматична. Обичам да бъда с нея.
Водя я на детската площадка, тичаме в парка,
качваме се на люлките и на въртележката.
Лорден искаше да се пусна с нея по пързалката.
Хвана ме за ръка и ме заведе горе.
Седна до мен.
Преди да се пуснем, се обърна и докосна главата ми:
"Чичо Род,
харесва ми косата ти.
Мека е."
Отвърнах:
"Ще ти плащам всичко до края на живота ти."
Говорех сериозно. Знаете ли от къде знам?
Излязохме от парка и тръгнахме към колата.
Трябваше да пресечем оживена улица.
Лорден почти изтича на улицата, пред един автобус.
В този момент разбрах, че ако трябваше,
щях да избутам Лорден настрана,
за да ме блъсне мен автобусът. Много я обичам.
Щях да го направя,
въпреки, че щеше да е финансова катастрофа за семейството ми.
Ще бъда искрен. По-скоро бих бутнал цялото семейство
под автобуса. И така...
Не поставям цена на животите, защото тя е на осем
и има безкраен потенциал. Но аз съм един на един милион...
Почти е невъзможно това да се случи два пъти в семейството.
Ами...
Искам да е жива. Били ли сте на погребение на дете?
Не е толкова тъжно, колкото мислите.
Хората говорят с хипотези.
"Тя можеше да стане президент."
И аз казвам: "Да. Разбира се. Говорите глупости."
Имам предвид, че докато съм жив, в Хавай тъжим.
Без значение. Тя е жива. Ние също.
С Лорден прекарахме великолепна седмица.
Така осъзнах колко съм бил дребен и глупав.
Исках висока оценка от семейството ми.
Свалих си гарда.
И... Аз...
Не знам, но получих прозрение, че трябва да се грижа
за семейството си и това е хубаво.
Имах тази идея, преди да отида в Ню Йорк и да стана гей.
Бях...
Спрях пред банкомат и изтеглих две хиляди долара.
Реших да ги скрия в чекмеджето с чорапите на мама.
Приех ролята на великденски заек.
Казах си, че ще ги скътам.
Представях си лицето й, когато щеше да види парите.
Мислех, че при вида им страхотно ще се развълнува.
Докато ги поставях в чекмеджето с чорапите,
нещо ме порази.
Беше гласът на свещеника...
Казваше: "Семената, които днес посееш." Разбрах, че Господ е победител.
Наистина.
Вкъщи...
в Северна Каролина, все още я наричам мой дом. Лудост, нали?
Малко ми е трудно, защото...
родителите ми живеят в къщата, в която съм израснал.
Стоя там.
Нещо като капсула на времето.
Напомня ми колко много се стараех да бъда хетеросексуален.
Като хлапе полагах много усилия.
Малък тийнейджър, който иска да е хетеросексуален.
Затварях се в шкафа с дрехите си "Рокауеър",
"Джирбо" и малко "Шон Джон". Исках да съм пич.
В дневната стая на родителите ми
гледах мястото, където някога беше компютърът.
Помня, когато бях в средното училище
и се прибирах вкъщи преди родителите ми да се върнат от работа,
имах около 15-20 минути за себе си.
Вземах Библията на мама, която беше в стаята.
Скривах я в едно малко чекмедже.
Тя имаше плакат с "Божиите стъпки в пясъка".
Вземах го и го обръщах, така че Христос да не може да види.
После влизах в BiLatinMen.com...
Мастурбирах. Опитвах се да бъда хетеросексуален.
После вземах Библията от чекмеджето
и обръщах плаката отново, така че Христос да може да вижда.
Насилвах се да мастурбирам на обикновено порно,
защото знам, че Господ харесва "котета".
Казвах си: "Гордееш ли се с момчето си? Виж ме, Господи!
Свършвам на момичета!". Стараех се да бъда хетеросексуален.
Беше предизвикателство.
Но най-голямото се случи през януари 2000 г.
Тогава Д'Анджело...
пусна видео за "Untitled" (How Does It Feel).
Паметна дата. Някои от вас
не разбират за какво говоря, но не се притеснявайте.
С удоволствие обяснявам защо това е важно.
Д'Анджело е нео соул изпълнител от Вирджиния. Годината е 2000.
Той беше най-сексапилният мъж на земята.
Толкова беше секси, че съсипа живота си.
Просто като го видите, забравяте, че е 173 см.
Надхвърляше височината си. Такъв беше.
Музикалното видео беше само за неговото тяло.
Беше перфектно.
Като скулптура. Виждал съм на живо "Давид" на Микеланджело.
Както и да е.
Спестете си пътуването до Флоренция. Гледайте видеото.
Направено е в черно празно пространство.
Другото няма значение.
Камерата се движи бавно по тялото на Д'Анджело.
Започва от косата.
Идеално сплетени плитки в геометрични форми.
Човек ще си каже, че някое черно момиче се грижи за него.
Камерата се спуска надолу по красивото му лице.
Брада катинарче
огражда красивите му плътни устни.
И той се усмихва.
Пее и се смее, и пее. Имаше малко разстояние между зъбите.
Два криви долни зъба,
но пак беше секси.
Беше твърде мъжествен, за да ходи на зъболекар.
Камерата се спуска по шията му.
Започва да се изпотява.
Помня, че вената на врата му се издуваше и там имаше татуировка.
Слизаше надолу по гърдите.
Помня колко беше мокър, потта
се плъзгаше надолу по красивите заоблените гръдни мускули
и шоколадовите зърна.
Ръцете му се потяха и помня, че приличаха на ямс.
Целите му ръце бяха в пот, която се смесваше
с дезодоранта му.
Имаше едно мънисто от пяна,
което слизаше надолу по коремните мускули - шест или осем...
Докато пееше бяха в контраст.
Сякаш виждах тава със сладки. Толкова красиви.
Окосмената му линия слизаше до V-образните мускули.
Разберете. Беше 2000 г.
Никой от нас не ги беше виждал. Д'Анджело беше първият мъж с V мускул.
Той не се получава от тренировки.
Изгражда се с чукане. Трябва да си го спечелиш.
Д'Анджело имаше красиви очертания към слабините.
И на цялото видео...
Не стои на една място. Блести на светлината.
Бавно се въртеше като пиле на грил.
От една страна на друга.
Когато видеото спря,
между другото, цялото семейство го гледахме заедно.
Седях с всички, които познавах в този живот.
Това беше едно от онези произведения на изкуството, които изискваха отговор.
Всеки в стаята трябваше да каже нещо.
Затворено момче съм и не знам как да отговарям.
Нямах идея какво да кажа.
Исках да реагирам като момичетата.
Исках да стана и бавно да докосна екрана на телевизора.
Като посещение в затвора, бавно...
Не можех. Трябваше да бъда силен. Да бъда мъж.
Накрая започнах да повтарям едни мъжкарски глупости.
Бях ги чувал от големия си брат.
"Песента е яка, но за какво ни е?"
Нямах предвид тази тъпотия.
Опитвах се, защото бях възпитан да съм хетеросексуален.
Когато си гледан по този начин, има само едно правило.
"Не бъди гей."
Наруших единственото правило.
Едно-единствено: "Не бъди гей." Стараех се.
Много дълго лъжех себе си за своята сексуалност.
Може би през 2013 и 2014 г. преживях странни периоди.
Имах ТВ шоу.
"Шоуто Кармайкъл".
Държах се като хетеросексуален, обут с "Джордан" маратонки.
Опитвах се да заблудя хората. В това време бях известен.
Много популярен.
В същото време се появи "Грайндр".
Свалях момчета и...
Беше лудост, защото имах обществен живот.
И личен също.
Опитвах се да държа двата свята далече един от друг.
Това ме изплаши.
По тази причина правех неморални неща.
Мамех хората онлайн с фалшива идентичност.
Срам ме е да го кажа.
Никога не трябва да пращате чужда снимка.
Оправдавах това,
защото грешникът променя света, като оневинява греха си.
Знам, че е грешно, но мислех, че аз...
изглеждах по-добре от черния, чиято снимка бях изпратил.
Смятам, че хората бяха готови за приятна изненада.
Предполагах, че в началото ще се появят побеснели
и после ще кажат: "Добре. Хвана ме."
Спомням си една нощ, когато бях в Ню Йорк.
Бях отседнал в хотел "Бауъри" в долната част на Ийст сайд.
Бях там от не особена почтеност.
Не защото румсървисът беше добър.
Настаних се там, защото нямаше нужда от карта за асансьора.
Знам, че е неморално.
Ако някое ново гадже, реши да дойде през нощта,
не исках да се показвам, да се обаждам на рецепцията
и да измислям някаква лъжа.
"Съдружникът ми идва, ще го пуснете ли?"
Не исках да правя това. Затова бях в "Бауъри".
Беше късно вечерта в събота и рано сутринта в неделя.
Разглеждам в "Грайндър". Гледам "Събота вечер на живо".
Търся някой, който да дойде при мен.
Пишех предимно на бели мъже.
Мислех, че белите няма да ме познават.
Нямаше да са чували за мен и бях в безопасност.
Един бял пич беше наблизо.
Тръгваше си от клуба. Казваше се Лиам.
Писахме си класически глупости като в сайт за запознанства.
Какво правиш? Отседнал съм в "Бауъри". Ела.
Такива глупости. Лиам идва, да ми духа.
Извинете, че съм толкова открит.
Причината да го кажа е особеното предимство
на мъжете гей. Трябва да са напълно честни,
затова кой и защо им отива на гости.
За разлика от хетеросексуалните.
Трябва да изпращате съобщения
"Искаш ли сладолед? Има едно шоу, което може би е готино."
Всъщност искате да ви духат, но не можете да го кажете.
Лиам идва да ми прави свирка и ще си сложа тайната униформа.
Баскетболни шорти и потник, и ще си вържа лента на главата.
Смених канала на съботното шоу със спортния. Исках орален секс,
като в шоутата "Около рога" или "Извинете за прекъсването".
Почука се на вратата. Отворих.
Там стоеше Лиам, бял човек, висок около 180 см, късо подстриган.
Облечен в бяло пилотско яке с оранжева подплата и пушеше електронна цигара.
Издуха облак дим и когато се разнесе,
Лиам ми зададе най-страшния въпрос, който може да отправите към затворен мъж.
Попита...
"Познавам ли те?"
Сърцето ми спря.
В този момент се сетих за единственото логично нещо.
"Трябва ли да убия това бяло момче?"
Седях дълго. Знаех разписанието на камионите за смет.
Помислих си, че ще мога да се отърва.
Но пак си помислих за духането. Това е лудостта на мъжа.
Възбудата надскача критичните ситуации.
Както по време на война, мъжете си правят свирки.
Духането започна, но беше най-съмнителното
през живота ми.
През цялото време, докато Лиам беше на колене,
гледаше нагоре и се опитваше да се сети кой съм.
Сменяше очите едно след друго, а аз се опитвах да изпитам удоволствие.
Кривях си лицето, за да заприличам на някой друг.
Правех така.
Беше нервно духане.
Лиам свърши и стана.
Отново си облече пилотското яке.
Тръгна към вратата и си помислих, че съм се спасил.
Но преди да излезе,
се обърна към мен и каза... Няма да забравя как го изрече.
Каза...
"Разбрах." Казах си: "Мамка му."
Лиам добави: "Ти си Майкъл Че." Отговорих: "Да.
Точно този. 'На живо от Ню Йорк'."
Радвам се, че го преодолях.
Много е стресиращо да бъдеш затворен в себе си.
Щастлив съм, че се разкрих. Горд съм с това.
На всеки който е затворен в себе си, ще кажа
да се разкрие, независимо за какво,
защото е много важно да се чувствате добре.
Мисля, че светът ще стане по-добро място.
Според моята теория, насилието на тези с качулките ще намалее
с 15%, ако позволят на черните да бъдат гейове.
Това е моята теория. Още не съм направил изчисленията.
Единственото, от което още се страхувам, е публичната изява на обич.
Някак си ме ужасява...
като публична личност
да целувам приятеля си.
Притеснявам се да го държа за ръка на обществено място.
Сякаш рисувам мишена на гърба си. Страх ме е.
Опитвам се да го преодолея. Миналото лято
отидохме с приятеля ми в Париж и излязохме на вечеря.
Беше много приятно. Смеехме се и пиехме саке.
Излязохме от ресторанта и решихме да се приберем пеша.
Вече на тротоара приятелят ми протегна ръка към мен.
В този момент бях...
Казах си, така да бъде.
Няма нищо лошо. Ти си гей и бъди горд.
Влюбен съм и искам да го покажа.
Не искам повече да бъда изплашен и затворен в себе си.
Помня как стиснах ръката на приятеля си
и го целунах.
Чувството е хубаво.
До...
момента, в който стар бял "Нисан" запълзя до нас.
Аз съм от "квартала" и не обичам коли да пълзят до мен.
Какъвто и да е автомобил.
Онзи ден стоях на кея и една яхта се приближи.
Помислих "Ще почнат да стрелят."
Не обичам бавно движещи се. Старая се да ги избягвам.
Вървя и държа приятеля си за ръка.
Опитвам се да се гордея.
Един от парижаните в колата
изкрещя нещо на френски.
Опитах се да го игнорирам и продължих да вървя.
После един от тях хвърли чаша, в която мислех, че има вода
и тя се разплиска по нас.
Колата тръгна с висока скорост и това ме вбеси.
Първата ми реакция беше да ги подгоня и да ги пребия.
Не мога да се бия, но мисля, че бих смачкал всеки в Париж.
Луд съм и егото ми беше наранено.
Познавам по това, че мисля за пари.
Скапани гнусни типове, ще купя десет коли като вашата.
Започнах да крещя идиотщини. "Ще купя баща ви и ще го изчукам."
Безумия.
Полудях. Пуснах ръката на приятеля ми.
Мърморех си като Джо Пеши.
"Мръсници! Някой ще плати."
"Някой ще плати." Повтарях го много пъти.
"Някой ще плати." Върнахме се в хотела.
Седнах на ръба на леглото. В този момент...
Започнах да плача.
По-тъжно от когато и да е било.
Обидих се за това, колко беше несправедливо...
колко шибано.
Горд съм, влюбен съм, а те хвърлят вода по нас.
Не е честно.
Майкъл дойде и седна до мен.
Той ме галеше по гърба, а аз нареждах: "Толкова е гадно.
Несправедливо."
Майкъл каза "Джерод..." - "Не е правилно.
Толкова е гнусно." Майкъл добави: "Знам."
Попитах защо го правят. и Майкъл каза: "Виж...
Чух какво казаха...
Не говоря добре френски, но знам малко.
На знам как да ти го кажа, но...
Не мисля, че хвърлиха вода по нас,
защото сме гей мъже."
Спрях да плача и го погледнах.
Попитах: "Наистина ли?" Той отговори: "Да.
Мисля, че хвърлиха вода по теб, защото си черен."
И си казах: "Ох!"
Така се втренчих в хомофобията, че забравих за расизма.
НЕ БЪДИ ГЕЙ
Превод на субтитрите: Лили Димитрова