Downloaded from YTS.MX
Sidste gang, jeg var i tv, var i et reality show.
Official YIFY movies site: YTS.MX
MARJORIE S. DEANE TEATER NEW YORK - 20. FEBRUAR, 2025
Jeg var lige sprunget ud,
jeg kæmpede med min egen homofobi,
og jeg var konstant utro mod én, jeg elsker meget højt.
Jeg var ikke den mand, jeg kunne være.
Så jeg tænkte, at hvis jeg dokumenterede alt det,
jeg var mest flov over og sendte det ud i verden,
kunne det måske hjælpe mig med at komme over min skam.
Og jeg var meget stolt af mit program.
Da det havde været sendt, tjekkede jeg Twitter for at se,
om det måske rørte andre,
som havde været igennem det samme som mig.
Det første, jeg læste, var:
"Hvorfor har Jerrod en hvid kæreste?"
Og det er min fejl. Jeg klokkede i det.
Jeg var så fokuseret på homofobi, at jeg glemte racisme.
Jeg ved ikke, om I har prøvet at blive mobbet online
af en gruppe sorte bøsser, men det er ikke ret sjovt.
De var så onde ved mig.
Der var et tweet,
hvor nogen lagde et billede op med en hvid mand og en vaskebjørn,
og der stod: "Se, der er Jerrod med sin kæreste."
Det var voldsomt og faktisk sjovt. Det gjorde det kun værre.
Jeg læste alt det lort. Jeg kunne ikke lade være.
Jeg læste hvert et ord.
Jeg ved godt, hvad I tænker: "Læg telefonen fra dig.
Du skal ikke læse det lort." Det kunne jeg ikke.
Har I nogensinde hørt kendte sige ting som:
"Jeg er ikke på Twitter. Jeg læser ikke kommentarerne."
De lyver.
Alle læser alt, selv dem, der holder sig for sig selv.
Hvis man vil i kontakt med Daniel Day-Lewis,
skal man bare tweete: "Fuck dig, Daniel Day-Lewis."
Han skal nok læse det.
Folk siger meget personlige ting om mig,
om mit liv og mit sexliv.
Nogle sagde, at jeg hader mig selv, jeg hader sorte mænd,
og at jeg kun er sammen med hvide mænd, og det passer ikke.
Det er ikke rigtigt. Jeg har været sammen med mange sorte mænd.
Men den type sort mand, jeg kan lide, er ret maskulin.
Så nogle gange bliver det lidt en seksuel konkurrence,
hvor ingen af os vil være underdanig.
Så vi sidder der med vores pikke fremme ligesom i en duel.
Sådan: "Okay, slik min pik.
"Nej, du skal slikke min."
Vi tæller til tre og så 69.
Sådan stod det på i ugevis.
Jeg læste så meget om mig selv så længe, at det var ude af kontrol.
Det sårede mine følelser, og jeg måtte gøre noget.
Så jeg gik til en sort psykolog,
for at forstå, hvorfor jeg havde en hvid kæreste.
Første gang var jeg helt oppe at ringe.
Jeg sparkede hendes dør ind.
Jeg sagde: "Er jeg Clarence Thomas?"
Og hun sagde: "Okay.
Slap af, Jerrod. Tag jakken af. Sæt dig ned."
Og hun spurgte, hvad der var galt.
Jeg fortalte hende, at internettet var ondt ved mig.
Og hun sagde: "Hvad siger de?"
Og jeg havde lige læst,
at nogen havde tweetet, at jeg havde en hvid kæreste,
fordi jeg har et mindreværdskompleks overfor hvide mennesker.
Og min psykolog lyste op.
Hun sagde: "Lad os undersøge det.
Fortæl mig om din barndom.
Fortæl mig om dit forhold til hvide mennesker.
Har du nogensinde følt dig mindre værd?"
Jeg tænkte rigtigt over det for første gang.
Da jeg tænkte over min barndom,
gik det op for mig, at mit nabolag faktisk var sort.
Min folkeskole var som et eksperiment fra NAACP.
De spillede Whitney Houstons version af nationalmelodien hver morgen.
Er det ikke vildt?
Min bedstemor arbejdede i kantinen.
Alle mine naboer var sorte, bortset fra
en hvid familie, der boede for enden af min gade.
Men de havde alle sammen
en eller anden slags mental helbredsudfordring.
Så jeg sagde til min psykolog:
"Jeg tror ikke, jeg har et mindreværdskompleks.
Indtil jeg blev 13, troede jeg, at alle hvide var retarderede."
Det gjorde jeg virkelig.
Den første hvide film, jeg så, var Forrest Gump,
og jeg sad der og tænkte:
"Hvordan kan hvide mennesker fungere,
når de er så retarderede?"
Ved I, hvad der gjorde ondt? At sorte mennesker var vrede på mig.
Har I prøvet det? Det er ikke rart.
Det kan ingen klare.
Men det føles fantastisk, når sorte kan lide én.
Jeg gik ned ad gaden den anden dag,
og en sort fyr rullede vinduet ned og sagde:
"Hey, jeg kan se dig."
Hvem mig? Kan du se mig?
Jeg rankede ryggen.
Og jeg følte mig set. Jeg elsker sortes anerkendelse.
Jeg kan også godt lide hvides anerkendelse.
Hvid anerkendelse giver mig økonomisk tryghed.
Fint, at sorte kan lide mig. Men én hvid kvinde ved HBO kunne,
og siden da har jeg været multimillionær.
Mange tak. Jeg siger det videre.
Jeg var meget angst.
Jeg har en meget speciel type angst.
Jeg er mest angst, når alt er fredeligt.
Når alt går godt, bliver jeg virkelig nervøs.
Jeg forventer det værste.
Hvis jeg havde boet her i New York 11. september, ville det have været
en følelsesmæssig bekræftelse for mig.
Nej, hør engang. Jeg ville gå rundt udenfor.
Det var en fredelig dag, fuglene kvidrede.
Og så pludselig rammer et fly ind i en bygning,
og min første tanke ville være: "Jeg sagde det jo, pikhoved,
der måtte ske noget lort." Sådan fungerer jeg.
Jeg er nervøs, og den angst påvirker mit forhold.
Jeg er den nervøse i forholdet. For det sindssyge med kærlighed er,
at når nogen siger, at de elsker én,
må man bare stole på dem.
Synes I ikke, det er sindssygt?
Det er vanvittigt. Jeg skal bruge flere beviser.
Jeg vækker min kæreste midt om natten og spørger: "Elsker du mig?"
For at prøve at overrumple ham.
Jeg forstår godt bryllupper.
Jeg brød mig ikke om dem som ung. Jeg var imod dem.
Jeg blev sur, når mine venner inviterede mig til deres bryllupper.
"Hvorfor har du inviteret mig til det her nonsens?"
Maden er dårlig, I spiller skodmusik.
Jeg fløj hertil for at se dig tage en beslutning.
Jeg er rejst langt bare for se dig danse med din far.
Fuck dig. Sådan havde jeg det. Indtil jeg blev forelsket.
Nu forstår jeg, at man ikke bliver gift for festens skyld.
Man bliver gift for vidnernes skyld.
Det er derfor.
Et bryllup er dér, hvor man får dén,
som påstår, at de elsker dig til at stå ved siden af dig.
Man inviterer alle dem, man nogensinde har mødt.
Din familie er der, hans familie er der.
Man inviterer portnere fra bygninger, man ikke bor i længere.
De er der alle sammen.
Man får alle sine bedste venner til at stå i kø bag sig,
så de kan nedstirre idioten.
Meningen med ceremonien er, at man kan sige til vedkommende:
"Alt det der med, at du elsker mig?"
Så siger man: "Din tante er her.
Fortæl hende, at du vil dø sammen med mig."
Sig det: "Til døden os skiller."
Det er derfor, man bliver gift.
Jeg forstår det nu, fordi jeg gerne vil giftes.
Ja. Jeg elsker min kæreste højt.
Han er min bedste ven. Jeg elsker hvert et øjeblik med ham.
Jeg elsker at ligge i hans skød, mens han spiller Mario.
Jeg håber, vi skal være sammen for evigt.
Vi havde årsdag 6. januar.
Ja.
Han tog mit hjerte med magt.
Han kan ikke lide, at jeg siger sådan, men det kan jeg.
Det er så nyt og spændende for mig.
Vi er ligeværdige, og det er så vigtigt,
at man er ligeværdige. Forstå mig ret, vi er forskellige.
Vi er meget forskellige og har forskellige baggrunde.
Vi lytter til forskellig slags musik.
Jeg voksede op med rap, Jay-Z.
Alle mine yndlingssange handler om en dealer
med en pistol, som har levet et hårdt liv.
Min kæreste voksede op med Björks musik.
Og Joanna Newsom.
Så hans yndlingssange handler om en spurv, der får en abort.
Så vi er meget forskellige men ligeværdige.
Og det er vigtigt.
Det er vigtigt at være sammen med en ligeværdig.
Det skal man.
Hvis du føler dig som den heldige, er han dig utro.
Og hvis du ved, at han er den heldige,
leder du konstant efter en udvej.
Man skal være lige. Det er min kæreste og jeg.
Jeg er rig, og han er hvid, så vi er lige.
Det er totalt lige.
Men jeg kan ikke lade være med at sammenligne mig selv med ham.
Alt hvad han gør for at forbedre sig selv,
tager jeg som en personlig anklage imod mig.
Hvis han står op før mig om morgenen,
føler jeg mig som en doven idiot.
Her er det bedste eksempel, jeg kan komme i tanker om.
Vi købte et vaffeljern,
fordi jeg elsker vafler. Jeg elsker Vaffel-dag.
Jeg glæder mig aftenen før.
Jeg spørger min kæreste: "Laver du vafler i morgen?"
Og han siger: "Ja."
Så går jeg i seng og vågner spændt, som om det er jul.
Vi går nedenunder, og min kæreste laver vafler,
og vi præsenterer vores vafler forskelligt.
Jeg river mine vafler i små stykker,
og jeg laver et lille vaffelbjerg.
Så smelter jeg en halv bøtte smør,
-og overhælder vaflerne med smør. -Ja.
Og så finder jeg den billigste sirup, jeg kan.
Ikke det der fine ahorn-stads.
Det billige mærke.
Det kan jeg godt lide.
Så drukner jeg vaflerne i billig sirup.
Så stiller jeg tallerkenen i mikroovnen i 14 sekunder.
Det skal have lov til at boble lidt.
Og så sætter jeg mig til bords. Sådan spiser jeg vafler.
Min kæreste spiser sine vafler med en skefuld
creme fraiche og bær.
Det burde være ligegyldigt.
Hvad så? Vi spiser vafler forskelligt.
Men så begynder jeg at sammenligne. Jeg sidder ved bordet,
ser på mine vafler, der skinner i lyset,
jeg ser min kæreste og hans vafler,
så ser jeg på mine, og på hans,
og jeg ser mine, og så flipper jeg ud og siger:
"Så det er mig, du vil have.
Du ser bare en sort mand med for højt kolesterol
ligesom min far og min bedstefar." Det har han ikke fortjent.
Men jeg sammenligner altid.
Jeg sammenligner alt, hvad vi gør hele tiden.
Jeg tænker over, hvordan vi fungerer.
Det er vigtigt, hvordan vi kommunikerer.
Og jeg bliver bedre til at håndtere vrede i mit forhold,
for jeg er meget følsom, og jeg bliver såret hele tiden.
Hele tiden.
Nogle gange siger min kæreste noget på en måde, hvor jeg kan høre,
at han aldrig har fået et par på låget.
Det ligger i hans toneleje.
Han er passiv-aggressiv,
og passiv aggression er hvid vold.
Og vi kan ikke slås om det.
Sådan virker bøsseforhold ikke. Sådan troede jeg, det var.
Jeg tænkte, at hvis jeg blev vred, så kunne vi slås om det som mænd.
Ingen politi. Den første, der rammer gulvet, siger undskyld.
Sådan er det ikke. Jeg skal udtrykke mine følelser.
Og jeg må fortælle ham, når han har såret mine følelser.
Og det er virkeligt svært for mig,
for det er så bøsseagtigt.
Misforstå mig ikke, jeg vil sutte ham af for evigt.
Men jeg vil ikke sige, at han har såret mig.
Jeg er sgu da en mand.
Jeg ville gerne kunne sige til Michael,
når han har såret mig, for det er det rigtige at gøre.
Men desværre
er jeg god til at tilbageholde mine følelser for ham, jeg elsker.
Og når man er god til noget, er det svært ikke at bruge det.
Og man kan være god til at tilbageholde.
Tilbageholdelse er at spille et spil, hvor kun den ene ved, der er et spil.
Formålet med spillet er at få dem til at spørge, hvad der er galt
uden at fortælle dem, at der er noget galt.
Man spiller sådan her. Man må ikke se vred ud.
For så har man tabt.
For så ved de, at man går op i det, og alle ved jo,
at den, der har magten i et forhold, er den, der går mindst op i det.
Så ikke se vred ud.
Det, man gør, er, at man ser bekymret ud.
Det skal se ud, som om der er
der er et kompliceret regnestykke, man forsøger at løse,
som de ikke vil kunne forstå. Man sidder bare for sig selv.
Sig ikke noget højt,
men tænk: "Altså, hvis to plus tre er fem..."
Til at starte med lægger de ikke mærke til noget.
De spørger ikke, hvad der er galt.
De spørger om almindeligt lort, som: "Hvad skal vi spise til aften?"
Og det gør dig stjernesur.
Men så må man øge indsatsen.
Nu tilbageholder man al sin ømhed.
De får ingen ømhed,
men den giver man så til en anden foran dem.
Og hvis der ikke er nogen anden, så giver man det til hunden.
Jeg kan ligge og rulle på gulvet med hunden
og sige: "Hvem er den bedste dreng i huset?
Hvem er min yndlingsdreng?"
Og grin ikke.
Indtil de går ud af lokalet, så kan man grine rigtigt højt.
Så kommer de forhåbentlig tilbage og siger: "Hvad griner du af?"
Og man siger: "Ingenting."
Og endelig, nogle gange efter flere dage,
siger de: "Hvad er der galt?"
Og helt ærligt, nogle gange tager det min kæreste
så lang tid at spørge, hvad der sker,
og jeg er så gnaven, at jeg svarer: "Hvad?
Der er ikke noget galt, skat.
Er der noget galt med dig?"
For nogle gange oplyser vi vores hjem med gaslighting.
Jeg vil gerne være bedre. Jeg skal være bedre.
Jeg vil gerne være mere moden i mit forhold.
Jeg vil kunne udtrykke mig selv åbent og ærligt hele tiden.
Jeg ved, at det er vigtigt i et forhold.
Og det er meget vigtigt i vores forhold,
for vi har et åbent forhold.
Det var hans idé.
Min idé var utroskab.
Og have et hemmeligt liv
og lade løgnen dræne min sjæl, og komme hjem og sidde stille
i indkørslen i lang tid ligesom min far.
Jeg ville ikke åbne det. Jeg er bange for fordømmelse,
og jeg følte det, som nogle af jer tænker nu:
"Hvad er et åbent forhold og hvorfor have det?
Hvis man virkelig elsker nogen,
kan man så ikke bare være sammen med dem?"
Svaret er nej. Jeg vil kneppe alle hele tiden.
Jeg har en lille leg, jeg leger i mit hoved,
når jeg er et nyt sted, der hedder: "Hvis dørene bliver låst...
...hvem knepper jeg så først?" Jeg har en liste.
Og jeg har reserver. Jeg er meget seksuel,
og det er jeg ved at lære at acceptere.
Jeg kan ikke undertrykke min seksualitet hele livet.
Jeg kan ikke lade, som om jeg kun vil kneppe én,
for det er en løgn, som kun bruges af heteroseksuelle.
Det er det, I gør. Jeg ser det så tit.
Jeg var ude at spise med en ven og hans kone for nyligt,
og vi talte om skuespillere, og nogen nævnte Sydney Sweeney,
som er en pæn skuespillerinde, og nogen spurgte min heteroven,
hvad han mente om Sydney. Og han løj...
...med et ord, som heteromænd kun bruger foran deres piger.
Han sagde: "Nå, Sydney? Hun er tiltrækkende."
Sådan sagde han det. Hans stemme gik en oktav op.
Sådan: "Hun er tiltrækkende.
Hun har to øjne, en næse og en mund."
Og jeg så på ham og sagde: "Er hun tiltrækkende,
eller vil du slikke hendes røvhul?" Hvad mener du?
Det er svært at være så åben,
for åbne forhold kræver meget klar kommunikation,
og det kan være godt.
Det kan være en smuk oplevelse at være åben og ærlig overfor én,
men det kan også være svært at sige til en, man holder af,
at man gerne vil i seng med en anden. Det kan være hårdt.
For det kan betyde, at på en almindelig tirsdag,
når min kæreste hygger sig med en god bog,
og vi har tændt stearinlys og sat musik på.
Så skal jeg afbryde den ro og sige til ham:
"I stedet for at sidde her med dig,
tror jeg lige, jeg går ud at mundkneppe en 23-årig.
Jeg er tilbage til aftensmad."
Det er hårdt at sige til jer. Se bare jeres reaktion.
Hvad betyder det?
Folk tror, at et åbent forhold betyder,
at man keder sig med sin partner.
Sådan er det ikke for mig.
Det er faktisk helt nyt for mig at have sex med en, jeg elsker.
Det er helt nyt.
Min kæreste er den første, jeg har haft sex med og respekteret.
Jeg vidste ikke, det var det, der var meningen.
Jeg respekterer ham meget, og det er lidenskabelig sex.
Hans kram er det bedste sted i verden for mig.
Jeg elsker vores sexliv. Vi er meget forbundne.
Vi ser hinanden i øjnene og skifter øjne. Er I med?
Sådan venstre, højre, venstre, højre.
At skifte øjne under sex, det betyder så meget.
Min kæreste er min Clair Huxtable.
Tv-serien voldtog ikke nogen.
Jeg mener bare, at jeg voksede op med The Cosby Show,
og Cliff og Clair Huxtable var et vigtigt par for mig.
De respekterede hinanden meget.
De var professionelle. De elskede hinanden.
De opfostrede en familie sammen.
Og sådan ser jeg på min kæreste. Jeg vil have en familie med ham.
Og jeg elsker, at vi har betydningsfuld sex.
Men nogen gange
vil jeg også have
en frækkert, jeg kan give en omgang.
Nå, er det kun mig? Okay.
Bare en fremmed fra internettet,
som kommer for at blive domineret.
En, jeg ikke respekterer. Og som heller ikke respekterer mig.
En, der kommer hjem til mig, beder om en flaske vand,
og jeg giver dem det billige plastiklort.
Jeg beholder glasflaskerne til mig og min skat,
men de får det dårlige plastikvand.
Jeg bruger ikke engang min rigtige stemme sammen med dem.
Jeg taler et par oktaver lavere. Sådan: "Hva' så?"
Jeg er lidt mere dom. De vil domineres.
Jeg skal kvæle dem. Jeg elsker at kvæle dem.
Ved I, hvad jeg mener?
Har I nogensinde kvalt nogen og næsten gået over stregen?
Ved I, hvad jeg mener?
De begynder at ryste og hoste, jeg elsker det.
Jeg elsker at spytte i folks mund.
Har I gjort det? Kender I det?
Og ikke bare lidt let tåge.
Som en fugl, der fodrer sin unge,
sådan et dybt, næsten racistisk
dybt spyt nede fra syden.
Man spytter lavt,
men det rammer ikke munden, det går lige i øjet.
Jeg er ret høj, så hvis jeg tager en bagfra,
kan jeg godt lide at lægge min venstre fod
rundt omkring dem og træde på deres ansigt,
sådan en klam Nike-sok i ansigtet,
og jeg siger ting som: "Det kan du godt lide, hva'?
Ja, du kan tage det. Luk op for far."
Men altså det vil jeg ikke gøre ved Clair Huxtable.
Hun har silkenattøj og er advokat.
Hun skal på arbejde næste morgen.
Vores forhold er åbent,
så min kæreste har også sex med andre.
Helt ærligt, det kan jeg ikke lide.
Overhovedet. Det er fedt, når jeg gør det,
men ikke når han gør det.
For vi skal fortælle hinanden, hvad vi har gjort.
Og jeg vil ikke tænke på min skat med en beskidt Nike-sok i ansigtet.
Og min kæreste beskriver meget malerisk.
Nogle gange bruger han ord, jeg ikke kan få ud af hovedet.
Den sidste fyr, han var sammen med,
han sagde, at hans pik var meget slagkraftig.
Det hører man ikke hver dag.
Jeg sagde: "Den var meget 'slagkraftig'?"
Jeg har ikke kunnet få det udtryk ud af hovedet.
Jeg sagde: "Havde han en slagkraftig pik?"
Han skal ikke have sex uden mig.
Det giver mig lyst til at være en hanrej.
Ved I, hvad en hanrej er?
Det er, når man skal se en, man elsker, have sex
med en anden. Det har jeg lyst til.
Ved I hvorfor? Fordi hvis min kæreste har
en sjov seksuel oplevelse med en anden,
vil jeg ikke stå uden for det minde.
Derfor.
Hvis han tænker over det senere,
vil jeg kunne sige: "Husk, jeg spillede den af i hjørnet,
glem ikke mig."
Nu skal I høre, hvad der er smukt ved forhold.
En virkelig smuk ting, som jeg ikke vidste, jeg manglede,
og det er meget vigtigt for mig.
Jeg elsker, at der er en, der kan tale med min mor for mig.
Det er vigtigt.
Der kommer et tidspunkt i alles liv,
hvor man indser, at ens mor er sindssyg.
Og det er hun. Udviklingen i jeres mors liv er,
hun går fra at være en fornuftig kvinde, der laver madpakker
til en, der taler som et vandfald uden grænser,
dem, man ikke vil sidde ved siden af på flyet.
Sådan bliver jeres mødre.
Nogle af jer sidder og tænker:
"Han mener ikke mig. Min mor er ikke sindssyg."
Nej, men så er hun alkoholiker.
Det er ikke cool. Det er vildt og uansvarligt.
Din mor er skør, derfor har I en familiegruppechat.
Familiegruppechatten findes, så du og dine søskende
kan skiftes til at svare på den skøre dames vrøvl.
Billeder af fremmede børn, I ikke kender
eller andres julelys. Jeres mødre er sgu sindssyge.
Hun er enten sindssyg eller død og tidligere sindssyg.
Det er de eneste muligheder. Alle mødre bliver sindssyge. Hvorfor?
Det er nok din fars skyld.
Fordi ens far bliver stille.
Fædre siger færre og færre ord for hvert år af hans liv.
Nu om dage sidder min far i et hjørne
og en gang imellem siger han noget tilfældigt som:
"Det føles ikke som søndag."
Og jeg tænker: "Undskyld mig. Hvad fanden siger du?"
Det er søndag.
Din far bliver tavs og din mor sindssyg.
Alle mødre bliver skøre, fordi de bliver radikaliseret.
De kan ikke håndtere al den mor-energi.
De bliver radikaliseret af noget.
Hvis man er heldig, er ens mor pludselig vild med at gå i haven.
Tillykke, du fik en af de gode.
Men din mor er sikkert med i QAnon nu.
Eller, ligesom mig, så er din mor vildt religiøs.
Min mor elsker Jesus nu.
Vi gik i kirke som børn, men det var ikke på den måde.
Der er sket noget med hende.
Min mor elsker Jesus. Elsker ham.
Hun går med alt hans merch.
Hun citerer hans tekster konstant.
Jesus er hendes yndlingsrapper. Hun glæder sig, til han kommer igen.
Hun kan ikke vente.
Jeg har sagt til min mor: "Jeg kender berømtheder,
men ingen af dem hænger ud med deres største fan."
Jeg må jo fortælle hende det.
"Når Jesus kommer tilbage, vil han ikke have noget med dig at gøre."
Jesus bliver bange for min mor.
Jesus behandler min mor som hende, der dræbte Selena.
Han holder sig 1000 meter væk.
Nogle gange
er det, som om jeg slås med Gud
om min mors sjæl.
Jeg aner ikke, hvem der vinder.
Jeg betaler for alt muligt lort,
og hun takker Jesus.
Det irriterer mig.
Det gør det. Jeg er ligesom en basketballspiller,
der er familieforsørger for alle. De er alle på min Wolt-konto.
Jeg betaler alles indkøb.
Og for at være helt ærlig
så gør det mig lidt til en Reagan-republikaner.
Bare lidt. Jeg ser, hvor meget de bruger på mad.
Kan jeg ikke bare sende dem noget ost
og en pose ris ligesom i '80erne? Skal de absolut have kød?
Jeg mener det.
Jeg har et tv-show, og de går allesammen på pension.
Og jeg får ikke den respekt, jeg fortjener.
Det gør jeg virkelig ikke.
Min familie burde have et billede af mig ved døren.
De burde bede i retning af min lejlighed
fem gange om dagen. Det synes jeg.
De burde begynde at kalde mig højtærede Jerrod Carmichael,
som om jeg er Elijah Muhammad.
Jeg vil roses, det bliver jeg ikke, og det er svært for mig.
Det kan være svært at være sammen med dem.
Ikke?
Det er hårdt at være sammen med familien,
for jeg kan ikke være mig selv, for det fornærmer dem.
Og de nægter at gå i terapi,
så de ved ikke, hvem de selv er.
Problemet er, at jeg er bøsse, og de læser ikke.
Nogle gange er jeg der i en periode.
Jeg har lige været i North Carolina i en uge.
En uge er det længste, min sjæl kan klare.
Og så spillede vi Uno.
Den slags man gør med folk, man ikke rigtigt kender.
Hvis en af mine venner foreslog at spille Uno,
ville jeg smide dem ud af mit hjem.
Men jeg gør den slags med min mor for at få tiden til at gå.
Jeg ankom lørdag aften, og min mor spurgte,
om jeg ville med i kirke søndag morgen.
Og jeg sagde ja.
Det var en fejl. Det ved I godt.
Det er en fejl. Der er visse ting, jeg ikke bør gøre,
og en af dem er at gå i kirke.
Det er hårdt at være mig i kirken.
Har I nogensinde været den klogeste i et lokale?
Sådan er jeg i kirken. Har I nogensinde set jer omkring
og tænkt mørke, nedladende tanker?
Jeg så på alle kirkedamerne i deres farvede tøj
og store hatte, og jeg tænkte:
"Stakkels, søde, dumme klaphat."
For når man opdager, at kirken er et pyramidespil,
er det svært at glemme. Jeg ved det, men det gør min mor ikke.
Jeg sad på bænken ved siden af hende,
og det var tid til at donere, og det elsker de.
De skal putte penge i de små kuverter.
Som om de skal gemme pengene for Gud.
Det er gemmeleg med Jesus. Og præsten stillede sig op,
og han sagde noget, der... Det var helt vildt.
Præsten stillede sig op i prædikestolen og sagde:
"Find jeres kuverter frem,
for Gud har fortalt mig..." Åh nej!
Det lyder ret så tvivlsomt, makker. Gud har fortalt dig?
Han sagde: "Gud har fortalt mig,
at det frø, I sår i dag..."
Det sagde han. "Det frø, I sår."
"Gud siger, at det bliver ganget med ti inden på fredag."
Det sagde han: "Inden fredag."
Og jeg sad der og prøvede at undertrykke et grin.
Ja, Gud hvisker i øret
på en 80-årig i North Carolina.
Altså, Gud ejer et bettingsite.
Sig til ham, at jeg klarer det. Der er styr på det.
Bare glem det. Jeg skaffer det til på fredag.
Bare glem det.
Så ser jeg til venstre, jeg ser min mor tage sin pung,
hun tager 20 dollars af mine penge.
Hun putter dem i kuverten, kuverten på en bakke,
bakken forsvinder for evigt.
Har I nogensinde set på jeres forældre sådan: "Seriøst?"
"Din sædcelle, dit æg?
Mig? Hvordan?"
Og så skal jeg stadig være sammen med de mennesker i en hel uge.
Jeg tager ikke til North Carolina for mine forældres skyld.
Det er fordi, min bror har fem børn, som jeg elsker meget højt
i en meget klar rækkefølge.
Det er slet ikke lige. Jeg har en klar favorit.
Nummer to og tre...
Nummer to og tre er de to ældste, som jeg synes er rigtigt seje,
jeg håber, de synes, jeg er cool, men det tror jeg ikke, de gør.
Nogle gange lægger de billeder op af berømtheder
til events, jeg også var til. Det sårer mig.
Jeg tænker: "Hvis I ikke poster jeres onkel..."
Så de er ikke mine favoritter. Det er min niece, Lorden.
Jeg elsker Lorden meget højt. Hun er otte år.
Hun er meget klog og meget sjov.
Hun har karisma. Jeg elsker at være sammen med hende.
Jeg tog hende med på en legeplads. Vi rendte rundt
på gyngerne og karrusellen.
Og Lorden ville have mig med ned ad rutsjebanen med hende.
Hun tog min hånd og tog mig med op til toppen,
og vi satte os ned. Hun sad ved siden af mig.
Før vi kørte ned, rørte hun mit hoved og sagde:
"Onkel Rod,
jeg kan godt lide dit hår.
Det er blødt."
Og jeg sagde:
"Jeg sørger for dig økonomisk resten af dit liv."
Og jeg mener det. Ved I, hvordan jeg ved det?
På vej væk fra parken til bilen
skulle vi krydse en stor vej,
og Lorden var lige ved at løbe ud på gaden, da der kom en bus.
Og i det øjeblik indså jeg, at om nødvendigt
ville jeg have skubbet Lorden væk
og være blevet ramt af bussen selv, fordi jeg elsker hende så højt.
Og det ville jeg have gjort,
selvom det ikke giver økonomisk mening for min familie.
Man kan ligeså godt sætte hele min familie
ud foran den bus.
Jeg sætter ikke en værdi på liv, for hun er otte,
og hendes potentiale har ingen grænser, men jeg er helt unik.
Det er usandsynligt, at det her sker to gange i en familie.
Altså...
Jeg ønsker, at hun skal leve, men har I været til et barns begravelse?
Det er ikke så trist, som man tror.
Det er mest folk, der taler hypotetisk:
"Hun kunne være blevet præsident."
Og så siger man: "Ja da. Hvis vi bare finder på alt muligt lort."
Så længe jeg lever, sørger vi på Hawaii.
Men hun er live. Det er vi alle.
Vi havde en fin uge sammen. Jeg havde en god uge med Lorden.
Det fik mig til at indse, hvor smålig jeg var,
at jeg havde brug for så meget ros fra min familie.
Jeg sænkede bare alle paraderne.
Og jeg...
Og så slog det mig, at jeg får lov til at tage mig af
min familie, og det er en god ting.
Jeg fik en idé om, at før jeg skulle hjem til New York for at være bøsse,
ville jeg...
Jeg gik i banken og hævede et par tusind dollars,
og så ville jeg gemme dem i min mors skuffe.
Jeg accepterede min rolle som påskeharen.
Jeg tænkte: "Jeg gemmer dem."
Jeg forestillede mig hendes ansigt, når hun fandt dem.
Jeg tænkte: "Hun bliver så glad, når hun finder dem."
Da jeg lagde pengene i hendes skuffe med sokker,
slog det mig.
Det eneste, jeg hørte, var præstens stemme:
"Det frø, du sår i dag." Så forstod jeg, at Gud vinder.
Han vinder.
Men at være hjemme...
Jeg kalder stadig North Carolina hjem. Vildt, ikke?
Det er ret hårdt for mig, fordi...
...mine forældre bor i det hus, jeg voksede op i.
Og jeg er der.
Det er som en tidskapsel.
Det minder mig om, hvordan jeg prøvede at være hetero.
Jeg var bare et lille barn, der prøvede så inderligt
at være hetero som teenager.
Jeg så på alt mit Rocawear i mit gamle skab.
Noget Girbaud og Sean John, fordi jeg prøvede at være cool.
I mine forældres stue
var der et sted, hvor computeren plejede at stå.
Jeg kan huske, mens jeg gik i folkeskolen,
kom jeg hjem, før mine forældre havde fri,
så havde jeg 15-20 minutter alene.
Jeg tog min mors bibel som lå derinde,
og jeg gemte den i en skuffe.
Og hun havde en religiøs plakat.
Den vendte jeg om, så Jesus ikke så noget.
Og så gik jeg på BiLatinMen.com...
...og spillede den af. Så desperat prøvede jeg at være hetero.
Så tog jeg biblen op af skuffen,
vendte plakaten om, så Jesus kunne se med,
og så tvang jeg mig selv til at spille den af til hetero-porno,
fordi jeg ved, at Gud elsker fisse.
Jeg tænkte: "Er du stolt af mig? Se lige mig, Gud.
Jeg kommer til piger." Jeg prøvede så desperat.
Det var udfordrende.
Den største udfordring var i januar 2000,
for det var dér D'Angelo...
...udgav musikvideoen til "Untitled (How Does It Feel)".
Det var et stort øjeblik. Nogle af jer
ved ikke, hvad jeg taler om. Jeg skal nok forklare,
hvorfor det var vigtigt.
D'Angelo er en neo-soul kunstner fra Virginia, som i år 2000
var den lækreste mand på jorden.
D'Angelo var så lækker, at det ødelagde hans liv.
Han var så lækker, at man glemte, at han var 170 cm.
Så lækker var han. Han var større end sin højde.
Og han lavede en musikvideo, der kun handlede om hans krop.
Og hans krop var helt perfekt.
Den var så velformet. Jeg har set Michelangelos David.
Den er ligegyldig.
I behøver ikke tage til Firenze. Bare se den video.
Videoen foregår i et sort tomrum.
Intet andet er vigtigt.
Kameraet bevæger sig langsomt i en køre henover D'Angelos krop,
og den starter med hans hår.
Han havde perfekte afrofletninger.
Det var tydeligt, at en eller anden sort pige tog sig godt af ham.
Kameraet bevægede sig ned over hans smukke ansigt, smukke øjne,
hans fipskæg,
og hans smukke, fulde læber.
Og han smilede
og sang og smilede og sang, og han havde et lille mellemrum.
Og et par af hans tænder var skæve,
men det var sexet.
Han var for maskulin til at gå til tandlæge. Sexet.
Og kameraet bevægede sig ned over hans hals.
Han begyndte at svede.
Og jeg kan huske, der var en vene og en tatovering lige her,
og det bevægede sig ned over hans brystkasse.
Hans bryst var så svedigt,
han havde smukke, bølgende brystmuskler,
nuttede chocolate chip-brystvorter,
og han svedte på armene, som lignede yamsrødder.
Der var sved overalt, og det var blevet blandet
med hans deodorant,
så der var en hvid svedperle,
som løb ned over hans mavemuskler. Mere end en eight-pack.
De bevægede sig, når han sang.
Ligesom en bakke med kager. Det var så smukt.
Og han havde et glædesspor, der gik ned igennem hans "V."
I må forstå, at det her er år 2000.
Vi havde ikke set et "V" før. D'Angelo var den første med et "V."
Og det er en muskel, man ikke får igennem sport.
Det får man kun ved sex. Man skal gøre sig fortjent til det.
Og D'Angelo havde nogle smukke sæd-render.
Og hele videoen...
Han stod ikke engang stille. Han glitrede bare i lyset
og roterede langsomt som en rotisserikylling.
Bare sådan fra side til side.
Da den video kom...
I skal vide, at vi plejede at se BET sammen hele familien.
Så jeg sad sammen med alle, jeg kender,
og det er den slags kunst, der kræver en reaktion.
Alle var nødt til at sige noget.
Jeg var ikke sprunget ud. Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle sige.
Jeg anede det ikke.
Jeg ville reagere som pigerne.
Jeg havde lyst til at gå hen og kærtegne tv'et.
Som om det var et fængselsbesøg.
Men det kunne jeg ikke. Jeg var nødt til at være stærk.
Så jeg gentog noget af det dumme maskuline pis,
min storebror sagde:
"Sangen var cool, men det der var ikke nødvendigt."
Det mente jeg ikke.
Jeg forsøgte, fordi jeg var opdraget hetero.
Og når man er det, er der kun én regel.
"Du må ikke være bøsse."
Jeg brød den eneste regel.
Den eneste. "Ikke være bøsse."
Jeg løj overfor mig selv så længe.
Der var en underlig periode i 2013 eller 2014.
Jeg lavede et tv-show.
The Carmichael Show,
og jeg var hetero i det show, jeg gik med Jordans
for at narre folk. Jeg har aldrig været mere offentlig.
Jeg var meget kendt på det tidspunkt.
Og på samme tid var Grindr lige kommet.
Så jeg gik ud med fyre,
og det var sindssygt, for jeg havde et meget offentligt liv
og et meget privat liv,
og jeg prøvede at holde dem adskilt.
Og det skræmte mig.
Og fordi jeg var bange, gjorde jeg noget meget umoralsk.
Jeg brugte en falsk identitet.
Jeg er flov over det.
Man skal aldrig sende andres billeder.
Jeg retfærdiggjorde det,
fordi en synder ændrer verden for at retfærdiggøre synden.
Jeg ved, det er forkert, men jeg tænkte, at jeg
så bedre ud end den person, hvis billeder jeg sendte.
Så jeg tænkte, at folk ville blive positivt overrasket.
Jeg troede, at folk ville blive vrede til at starte med
og så sige: "Okay, du narrede mig."
Men der var en aften, hvor jeg var i New York,
jeg var på et hotel, The Bowery.
Og jeg overnattede der af rigtigt skumle grunde.
Det var ikke, fordi de har god roomservice.
Det var, fordi man ikke skal bruge en nøgle for at bruge elevatoren.
Det er så skummelt.
Men hvis jeg skulle have en fyr på besøg,
ville jeg ikke afsløre mig selv ved at ringe til receptionen
med en eller anden løgn.
"Min forretningspartner kommer, vil I sende ham herop."
Det gad jeg ikke. Så jeg var på The Bowery.
Det var sent lørdag aften, tidligt søndag morgen.
Jeg scrollede på Grindr, mens jeg så Saturday Night Live.
Og jeg prøvede at finde en, der kunne komme på besøg.
Jeg skrev mest til hvide fyre,
for jeg tænkte, at hvide mænd ikke kendte mig og mit arbejde,
så de vidste ikke, hvem jeg var, så jeg var sikker.
Og der var en hvid fyr i nærheden.
Han var på vej hjem fra en klub. Han hedder Liam.
Og vi skrev typisk Grindr-pis til hinanden.
Hvad kan du lide? Jeg er på The Bowery. Kom.
Den slags pis. Og Liam kom over for at sutte mig af.
Undskyld, jeg siger det så direkte.
Jeg siger det kun sådan, fordi det er den eneste fordel
ved at være bøsse. Man kan være hudløst ærlig om,
hvorfor man får besøg.
Ikke som heteromænd med deres løgne.
Heteroer sender beskeder som for eksempel:
"Skal vi gå ud at få en is?" eller "Skal vi gå ud at se et comedy show,"
når I egentlig bare vil suttes af. Men det kan I ikke sige.
Så Liam kom for at sutte mig af, og jeg kunne være afslappet,
så jeg tog shorts og undertrøje på og tog mit durag-tørklæde på.
Jeg skiftede kanal fra SNL til ESPN, for jeg kan godt lide
at blive suttet af til sport eller programmet PTI.
Det banker på døren. Jeg åbner.
Der stod Liam, hvid, cirka 175 centimer høj, kort hår.
Han havde en hvid flyverjakke på med orange for, og han vapede.
Han blæste damp ud. Da det var væk,
spurgte Liam mig om det værste, man kan spørge en mand i skabet.
Liam spurgte mig:
"Kender jeg dig ikke?"
Mit hjerte sank,
og jeg tænkte det eneste fornuftige, jeg kunne i situationen:
"Bliver jeg nu nødt til at myrde den hvide fyr?"
Jeg havde været der ofte. Jeg kendte skraldetiderne,
så måske kunne jeg slippe afsted med det.
Men jeg fik alligevel mit blowjob. Det er det vilde ved at være mand.
Liderlighed vinder, selv når der er meget på spil.
Der er mænd, der får blowjobs i krig lige nu.
Jeg gennemførte mit blowjob, men det var det mest mistænkelige,
jeg nogensinde har fået.
Liam sad hele tiden på knæ
og kiggede op og prøvede at finde ud af, hvem jeg var.
Skiftede øjne, frem og tilbage. Jeg prøvede at nyde det,
men på samme tid vrængede jeg mit ansigt for at ligne en anden.
Sådan her.
Det var et nervepirrende blowjob.
Nå, men Liam blev færdig. Han rejste sig.
Tog sin flyverjakke på igen.
Gik hen imod døren, og jeg troede, jeg havde klaret den.
Men lige før han gik,
vendte han sig og sagde, og jeg glemmer det aldrig.
Han sagde:
"Jeg har fundet ud af det." Jeg tænkte: "Fuck."
Han sagde: "Du er Michael Che." Og jeg sagde: "Ja.
Det er præcis, hvem jeg er." Live fra New York.
Godt at den tid er ovre.
At være i skabet var meget stressende.
Jeg er glad for og stolt af at være sprunget ud.
Og hvis nogen er i et skab
med et eller andet, så synes jeg, I skal springe ud,
for det er så vigtigt, og man får det bedre.
Og jeg tror, at verden bliver et bedre sted.
Jeg har faktisk en teori om, at vold i slummen falder...
...med 15 procent, hvis folk får lov at være bøsser.
Jeg har ikke regnet det efter endnu.
Det eneste, jeg stadig er lidt utryg ved, er offentlig ømhed.
Jeg er ret skrækslagen for
det med at være ude
og kysse min kæreste
eller holde ham i hånden. Det gør mig lidt nervøs.
Det er som at gå rundt med en skydeskive på ryggen.
Jeg prøver at komme over det. Sidste sommer
var min kæreste og jeg i Paris, og vi var ude at spise.
Vi havde det rigtigt hyggeligt, grinede og drak sake.
Vi gik fra restauranten og gik tilbage til hotellet.
Og der rakte min kæreste hånden ud,
og jeg tænkte: "Okay,
slap af, Jerrod.
Det er okay. Du er bøsse. Vær stolt."
Jeg elsker ham. Jeg vil vise det.
Jeg vil ikke være bange og i skabet mere. Jeg vil vise det.
Så jeg rakte ud og tog min kærestes hånd
og kyssede ham
og havde det rigtigt godt.
Indtil
der kom en gammel, hvid Nissan og sneg sig op ved siden af os.
Jeg er fra slummen. Jeg kan ikke lide, når noget sniger sig.
Intet.
Jeg stod på en kaj forleden, og en yacht satte farten ned,
og jeg tænkte: "Nå, nu begynder de at skyde."
Jeg kan ikke lide snigere. Jeg prøvede at ignorere den,
så jeg gik og holdt min kærestes hånd
og prøvede at være stolt.
Og en af de fem eller seks gutter i bilen
råbte noget på fransk.
Jeg prøvede at ignorere det og blev ved med at gå.
Så smed en af dem noget vand, tror jeg,
ud ad vinduet, og det ramte os,
og bilen kørte væk, og jeg var sur.
Min første reaktion var at løbe efter bilen og slås med dem.
Jeg kan ikke rigtigt slås, men jeg kan banke alle i Paris.
Men jeg var vred, og mit ego var såret,
og jeg ved, at mit ego var såret, for jeg tænkte på penge.
Jeg råbte: "Fattige klaphatte. Jeg kan købe ti af jeres biler."
Så råbte jeg åndssvage ting som: "Jeg køber jeres far og knepper ham."
Vanvittige ting.
Jeg var vred, så jeg slap min kærestes hånd.
Jeg mumlede for mig selv som Joe Pesci:
"De pikhoveder. Nogen kommer til at betale.
Nogen skal betale." Det blev jeg ved med at sige.
"Nogen kommer til at betale." Vi kom tilbage på hotellet,
og jeg satte mig på sengen, og i det øjeblik
græd jeg.
Mere end jeg nogensinde har grædt før.
Det slog mig, hvor urimeligt det var,
hvor fucked up, det var,
at jeg er stolt og forelsket, og de smider vand på os,
og det er så urimeligt.
Michael satte sig ved siden af mig.
Han aede min ryg, og jeg sagde: "Det er så fucked up.
Det er så urimeligt."
Michael sagde: "Jerrod..." "Det er bare så uretfærdigt.
Det er så fucked up." Og Michael sagde: "Ja."
Jeg sagde: "Hvorfor gør de det?" Og han sagde: "Hør her.
Jeg hørte, hvad de sagde,
og jeg kan godt nok kun lidt fransk.
Jeg ved ikke, hvordan jeg skal sige det,
men jeg tror ikke, de smed vand på os,
fordi vi er bøsser."
Jeg holdt op med at græde og så på ham.
Jeg sagde: "Gjorde de ikke?" Han sagde: "Nej.
Jeg tror, de smed vand på dig, fordi du er sort."
Og jeg sagde: "Nå. Okay."
Jeg havde så travlt med homofobi, at jeg glemte racisme.
Tekster af: Mette Skoulund